Валери Лорд
Розите на страстта

Част 2 от „Сага за Розовата кула“

Превод от немски: Ваня Пенева, 2003

chitanka.info

Пролог

Нощта срещу Вси светии, 1079 година

Англия, замъкът Хоукстоун

Когато една ръка предпазливо отвори завесите пред леглото, лъч бледа светлина от пълната луна падна върху лицата на трите деца. Дори потънали в дълбок сън, различията в характерите им бяха очевидни, фините мигли на Розалин трепкаха неспокойно. Мари-Роуз и Розалин се бяха сгушили една в друга, сякаш търсеха защита, а най-малкият, Брайън, се беше свил на кълбо, сякаш искаше да подчертае разстоянието, което го отделяше от сестрите му — него, наследника, бъдещия господар на Камбремер.

От другата страна на детската постеля имаше свободно място и небрежно отметнатата завивка издаваше, че някой за пореден път бе успял да се изплъзне от надзора на родителите и бавачката. Последната изохка тихо и цъкна с език с нарастващ гняв. После излезе с бързи крачки от детската стая, за да залови бегълката и да я подложи на разпит. Много добре знаеше къде ще я намери.

Хладната лунна светлина, която струеше от заплашително тъмното небе, превръщаше Кулата на розите, внушителна постройка със сиви гранитни стени, царуваща над Хоукстоун от незапомнени времена, в сребърен боздуган. Там, където през лятото изобилието от тъмночервени цветове скриваше обрулените от времето камъни под ароматна мантия, есента не беше оставила нищо, освен трънливи стъбла и последните сухи листа. Сочните, напращели шипки бяха отдавна изкълвани от птиците и старата стена отново бе заприличала на внушаващата страх кула, изградена преди много поколения, за да посреща отдалече приятели и врагове.

Тази нощ господарят на Хоукстоун не беше сметнал за необходимо да изпрати пост на кулата, а се беше задоволил с обичайната стража на портата и палисадите. Опасностите за английското кралство бяха по-скоро от другата страна на Ламанша, където наследникът на краля оспорваше открито властта на собствения си баща. Влиятелното васално имение, чиято господарска къща се издигаше над един завой на река Кукмер, се радваше на заслужена нощна почивка.

След падналия вечерта дъжд покривите блестяха, в каналите и локвите по двора се отразяваше ликът на луната. Едно от тези отражения се намираше точно в средата на платформата на кулата, заобиколена от зъбери. Кръгло и съвършено ясно, то блещукаше като сребро. Съвършенството му обаче не произлизаше от природата, а се дължеше на плоската, излъскана сребърна купа, в която се събираше чиста вода.

Крехката сянка, клекнала пред нея, беше неподвижна като статуя. Младото момиче, все още по детски мършаво, беше седнало на петите си и разпуснатата къдрава коса се стелеше по камъните. То беше сплело ръце под дебелата си наметка и се взираше в блестящата сребърна повърхност с постоянство, което беше в очебийно противоречие с младата му възраст.

Едва доловим бриз зашумоля в сухите листа на розовите храсти, но не беше достатъчно силен да раздвижи водата. Ветрецът помилва фините кичури по слепоочията на детето и насити въздуха с хладния, солен полъх на близкото море.

Малката очевидно не усещаше нито ветреца, нито неприятния влажен студ на есенната нощ. Неподвижна, с неестествено разширени очи, тя гледаше втренчено сребърния диск и забравяше да диша. Вцепенена от смъртоносния танц на тъмните сенки, които разказваха за насилие и предателство, тя беше загубила всяка връзка с действителността. Сърцето й биеше все по-бавно и всеки момент можеше да спре. Шокът беше толкова силен, че кръвта се отдръпна от крайниците й и те се вледениха.

— Пресвета Богородице, така си и знаех! Какви ги вършиш пак, котенцето ми?

Пъшкайки, ругаейки и охкайки, обзета от паника, пълничката бавачка изкачи на бегом последните стъпала и изскочи на платформата. Без да я е грижа, че на минаване преобърна сребърната купа и събраната дъждовна вода бързо попи в пръстта, тя грабна момичето и го притисна до мощната си гръд.

— Студена си като кладенчова вода през зимата, милата ми! С тези глупости ще си докараш смъртта! Какво ужасно упорито хлапе!

Детето не реагира на загрижените думи. Неподвижните огромни очи, вкочанените крайници и начинът, по който внезапно затрака със зъби, уплашиха до смърт бедната бавачка.

— София-Роуз де Камбремер! — Тя раздруса питомката си и безпомощната главичка, натежала от буйната коса, се замята насам-натам, заплашвайки да пречупи крехката шия. — Веднага престани с тези глупости! Погледни ме! Кажи, че ме чуваш! Кълна се във всички светии, това дете се занимава с дяволски неща! Сатаната те е сграбчил в лапите си!

— Гитра! Веднага млъкни! И не друсай детето, ще го убиеш! — Рейнал де Камбремер, лорд на Хоукстоун и един от най-доверените хора на краля, изтръгна най-голямата си дъщеря от ръцете на обезумялата бавачка, прегърна я и приглади назад разбърканите къдрици, за да открие смъртнобледото чело. Както винаги, той мина направо към същината на проблема. — Можеш ли да ми кажеш, жено, защо детето се е качило на Розовата кула точно в нощта срещу Вси светии, вместо да спи със сестрите и брата си в детската стая?

— Ами то… — Тъй като графът беше не само баща на питомката й, но и пълновластен господар на Хоукстоун, и на всичкото отгоре явно беше бесен от гняв, бедната бавачка загуби ума и дума. — Простете, господарю… сигурно глупавите приказки на възрастните са виновни! Нямах представа, че малката ще вземе на сериозно това безумство…

— За какво говориш, по дяволите?

— Доверила се е на сестра си. Вярва, че във водното огледало се виждат неща, скрити за другите хора. Чула е глупавите слухове за майка си и с детското си простодушие вярва, че най-голямата дъщеря на Розовата кула притежава сили, които не са от този свят…

— Велики боже, това никога ли няма да свърши? — изруга графът и прегърна още по-здраво безжизнената си дъщеря. — Най-добре да я отнеса при съпругата си… И да не си казала никому нито дума, Гитра! Разбра ли ме? Ако чуя глупави приказки, ще те удавя със собствените си ръце в най-дълбокия вир на Кукмер.

Бавачката се разтрепери не толкова от заплахата на господаря, колкото от загриженост за най-голямата дъщеря на семейството. Майката, Лилиана де Камбремер, също се разтревожи, когато прегледа обстойно момичето и уви слабичкото му тяло в затоплени одеяла. Тя бе спала спокойно на ръката на графа, докато той, тласкан от странно безпокойство, бе напуснал общата постеля посред нощ, за да провери какво става в замъка.

— Само да знаех какво да сторя, за да я предпазя от самата нея — въздъхна угрижено Лилиана. — Твърде млада е, за да овладее силите, които така лекомислено е пуснала на свобода.

— Наистина ли мислиш, че е видяла нещо? Как е възможно, след като…

— Мамо! — Слаб вик прекъсна думите на рицаря и двамата родители се обърнаха към момичето, което ги гледаше с широко разтворените си морскозелени очи. По бледите бузи се стичаха сълзи — необичаен факт за малката лудетина, която никога не плачеше. Неизвестните се трупаха едно след друго.

— Той искаше да убие краля, мамо… — Тънкият гласец се прекърши.

— Тихо, миличката ми! — Лейди Хоукстоун прегърна дъщеря си и нежно приглади разбърканите медноцветни коси. — Сънувала си лош сън. Всичко е наред!

— О, не! — В гласа на момичето се прокрадна нещо от обичайния му бунтарски дух. — Не беше сън! Видях го съвсем точно! Снегът беше почервенял от кръв! Мъжете носеха ризници и се биеха с окървавени мечове. Кралят загуби коня си и падна. Със сигурност щеше да загине, ако рицарят с лъв на щита не беше промушил човека, който го защитаваше. Трети човек се хвърли между двамата, но тогава видението се разсея и аз никога няма да узная дали и той е бил убит. Но аз трябва да знам! Непременно трябва да знам!

— Велики боже, тя говори за битката пред Герберой миналия януари — намеси се с предрезгавял глас Рейнал де Камбремер. — Ако не бяха бедният Токи Уиготсън и още един рицар, днес кралят ни щеше да се нарича Робърт, а не Вилхелм! Постарахме се да скрием случилото се, но за един миг съдбата на всички ни висеше на върха на един непознат меч. Откъде може тя да знае какво е станало в действителност?

— Тихо! — изсъска съпругата му. — Ти си сънувала, миличка. Кралят е жив, в страната ни цари мир. Забрави страшните картини.

— Не бива да ги забравям, мамо — отговори настойчиво момичето, макар че гласът му трепереше. — Трябва да разпозная рицаря, защото ще дойде да моли за ръката ми.

— Какво?

Подобно безумие беше твърде много за и без това изчерпаното търпение на бащата. Ала заплашителното му избухване изобщо не стресна момичето.

— Аз съм негова, татко — отговори с дълбока сериозност тя. — Видях образа му във водното огледало. Съдбата ни е предопределила един за друг.

— По дяволите…

— Рейнал де Камбремер!

Лейди Лилиана изрече тези думи съвсем тихо, но недвусмисленото предупреждение в тях накара съпруга й да замълчи поне докато дъщеря им затвори очи и задиша дълбоко и равномерно. Бледите й бузи вече розовееха. Лейди Лилиана беше укротила буйните къдрици в обичайните две плитки, които се виеха като блестящи змии по възглавниците.

— Нима приемаш сериозно тези глупости? — попита господарят с дълбока въздишка, която издаваше съмнение.

— Знаеш, че съм длъжна да ги приема сериозно. Но те уверявам, че ще се постарая да ги задуша в зародиш — отвърна съпругата му. — Тази дарба не прави живота по-лек. За щастие нашата горда дъщеря е още малка. Ако беше вече жена, нямаше да мога да й повлияя.

— Какво ще направиш?

— Мога да поощря дарбата й с определени корени и билки, но мога и да я потисна. Освен това смятам да се погрижа София-Роуз да има достатъчно занимания, за да не се отдава на мечти за бъдещия си съпруг над водното огледало.

Рейнал де Камбремер погледна втренчено прекрасната саксонска принцеса, която вече двадесет години споделяше живота му, и кимна бавно. Беше се научил да й се доверява и където разумът отказваше, се намесваше сърцето. Жена му щеше да закриля София.

Ала когато той най-сетне заспа до съпругата си и дъхът му се смеси с лекото дишане на спящото момиче, Лилиана дълго остана будна, взряна със загрижен поглед в тъмнината.

Тя щеше да направи всичко, за да предпази София-Роуз, макар че някога и тя бе видяла бъдещето си във водното огледало. Следващите събития показаха, че никой не може да избяга от съдбата си.

Глава 1

Нормандия

В пристанището на Сен-Валери, април 1085 година

— Ще имаме буря! Обречете душата си на Всевишния, приятелю!

— По-скоро на дявола — изръмжа Райън Фицджордж, ала ревът на надигащата се буря отнесе надалече богохулните му слова.

Вятърът се носеше на талази и развяваше наметки, качулки и поли, скърцаше в небрежно прибраните такелажи на хвърлилите котва кораби, свиреше през уличките на града и шибаше водата в пристанището с такава сила, че тя се вдигаше чак до крайбрежната улица и доковете. Даже къщите и складовете на пристанището сякаш се бяха свили под заплашително надигащата се стихия. Хлопаха капаци, табелите на сдруженията се въртяха все по-бързо на прътовете си. Рибарите бяха слезли на брега и бързаха да приберат лодките си на сухо, преди да нахлуе приливът.

Да се намери капитан, който да вдигне платна в такова време, за да прекоси Канала до Англия, беше истинска лудост и Райън Фицджордж бе решил да не си губи времето. Въпреки това бе успял и успехът го изненада безкрайно. Сега обаче не можеше да разбере защо смелият морски вълк се моташе и чакаше времето да се влоши още повече, вместо да отплува веднага.

— Капитанът очаква благородна дама и свитата й — съобщи спътникът му. Преди малко му беше разказал, че е един от безбройните пратеници, които непрестанно прехвърчаха подобно на черни лястовици между двора на нормандския херцог и двора на баща му, английския крал Вилхелм. Неуморни мъже, които най-често носеха в багажа си тревожни послания, защото Вилхелм беше в лоши отношения с най-големия си син. Тласкан от безмерното си честолюбие, Робърт се стремеше да си присвои английската корона и търсеше съветниците си между неприятелите на баща си.

— За Великден кралят иска да събере в палата си целия двор и никой от верните му хора не смее да пренебрегне тази заповед — продължи разговорливият пратеник. — Предполагам, че нашият капитан е поискал да му се заплати двойно и тройно за това пътуване.

— Тогава да се надяваме, че знае какво прави — отвърна мрачно Райън и се уви в наметката си. — Той явно е единственият, посмял да излезе в морето в такова време и…

Внезапната бъркотия на кея отклони вниманието му и той замлъкна. Очакваната група пътници най-сетне беше пристигнала. Пълна матрона се измъкна от разкошната си пътническа карета с помощта на две слугини. Даже от това разстояние Райън забеляза, че дамата отдавна беше прехвърлила най-хубавата си възраст. Но меките кожи, избродираната коприна и веещите се воали бяха доказателства за богатство и влияние. А пък коравият, свикнал да заповядва глас, който от време на време надвикваше дори виещата буря, спокойно можеше да поведе войска от наемници.

Слуги и слугини, натоварени с безброй сандъци и вързопи, се изкачваха на палубата с олюляващи се стъпки. Райън проследи с изумление как огромният багаж изчезна в трюма и се помоли да е останало поне малко местенце за бедния му боен кон и за чувалчето с ризницата и оръжията.

Дамата явно беше много влиятелна личност и сигурно щеше да хвърли зад борда всичко, което не беше нейно, включително безполезния пътуващ рицар, който не притежаваше нищичко на този свят, освен забележителната способност да върти меча си.

Сцената на сбогуването на кея приближаваше към връхната си точка и Райън се загледа в един от придружителите на дебелата дама. Строен благородник, чиито движения разкриваха пред специалиста добре тренирано тяло и умения да си служи с меча, притискаше до гърдите си слабичко момиче в скромна черна наметка с качулка, като че никога нямаше да го пусне. Даже под безформените дипли на простата селска наметка крехката фигура се отличаваше с особена грация и прелест.

Каква ли му беше? Сестра? Не, качеството на дрехата й беше твърде ниско. Сигурно любовница, защото господарката следеше сцената с видимо неодобрение.

Райън споделяше нетърпението й. Ако двамата най-после престанеха да се прегръщат и целуват, корабът можеше само след миг да се отдели от кея. Колко време още щеше да трае сбогуването?

Властната дама разгони слугите и придружителите си с поток от гневни думи и няколко изречения достигнаха до слуха на неспокойния рицар.

— Да ви няма! Всичко е казано, всичко е сторено. Сбогуването не става по-леко, ако се проточи. Представление ли ще правим тук?

Думите очевидно бяха насочени към двойката, която се разделяше, и момичето в тъмна наметка много скоро изчезна от погледа на Райън. Докато рицарят нервно потропваше с пръсти по парапета, жената на кея очевидно промени намерението си да се качи на борда. Двама моряци издърпаха мостчето, други двама се заеха да теглят котвата.

Капитанът стоеше на кормилото. Рицарят хвърли последен поглед към благородната дама, увита в скъпи кожи, и видя как тя се прекръсти набожно. Защо беше решила да изпрати слугите си на това убийствено плаване, след като самата тя не се доверяваше на морето? Райън не можеше да я обвинява.

Може би пък идеята да измолят подкрепата на небето за това безумно начинание не беше чак толкова лоша. Още отсега си личеше, че пътуването им щеше да бъде всичко друго, само не и комфортно. Над вълните се трупаха облаци като планини, а едва бяха излезли в открито море, когато Сен-Валери изчезна зад пелена от дъжд, която разми окончателно границите между водата и небето.

Райън си позволи едно грозно проклятие. Какво го караше да бърза като обезумял към родината? Защо не бе изчакал по-добро време? Защо беше престъпил клетвата си никога повече да не стъпва на проклетия остров, където живееше баща му? Небето имаше пълно право да накаже дързостта му с буря, студ и разбунено море. Безумците, които преследваха измамния образ на родината, не заслужаваха нищо по-добро.

На света нямаше нито една човешка душа, която можеше да му поиска сметка за глупавите вълнения на сърцето му. Той беше господар на своя живот и сам решаваше дали да го изложи на риск в някое смъртоносно приключение. Никой не го беше грижа по какъв начин щеше да пропилее късмета си.

— Хайде, мадмоазел, крайно време е да се скриете от бурята! Дъждът ще ви намокри до кости. Капитанът ни предложи убежище в…

— Не!

— Моля ви, мадмоазел…

Искрената болка и страхът в гласа на иначе толкова енергичната камериерка, която баба Елизабет буквално й беше натрапила, изтръгнаха София-Роуз де Камбремер от мъката на сбогуването. Тя не беше безразсъдна, нито безогледна. Майка й и бавачката я бяха научили да уважава всяко човешко същество, но в този миг болката заглушаваше всяко друго чувство. Трябваше да се овладее, за да се върне в действителността.

— Ти слез в каютата, Ауди. Сега не мога да понеса да съм затворена.

— Но това си е чисто самоубийство, госпожице! Вали пороен дъжд, а дяволският вятър прониква до кости!

Сякаш за да потвърди думите й, една тежка вълна улучи носа на кораба и изпръска двете млади жени.

— Хайде, слез в каютата! — заповяда София, видяла, че момичето трепери. — Моята пътническа наметка и вълнената рокля са тъкани и ушити в Хоукстоун и издържат на вятър и дъжд. Как мислиш, защо отказах да се накипря с онези разкошни, подплатени с кожи рокли и наметки? Солената вода щеше да ги направи негодни за носене, да не говорим, че нямаше да ми държат и наполовина толкова топло, колкото тази проста тъкан.

Камериерката последва подканата без повече противоречия и остави упоритата си господарка сама на палубата. Вече знаеше, че няма смисъл да възразява, когато госпожица Де Камбремер си беше втълпила някоя безумна идея. Имаше и много по-лоши господарки, но София притежаваше желязна воля, която дори лейди Елизабет уважаваше.

София начаса забрави слугинята си. Затвори очи и обърна лицето си към вятъра и дъжда. Опитваше се да запечата в сърцето си сцените на сбогуването, да запомни завинаги последната нежна прегръдка на мъжа, на когото беше дарила сърцето си. Само така щеше да прогони от съзнанието си нерадостните обстоятелства около пътуването си. Поне засега.

Малкото щастливци, които като нея бяха имали смелостта или лекомислието да излязат в открито море в такъв ден, се бяха вкопчили в такелажа, търсейки опора, или висяха, пъшкайки, на релинга, за да принесат на Нептун неапетитните си жертви. Като се люлееше застрашително, скърцаше, хлътваше и с мъка си възвръщаше равновесието, корабът търсеше пътя си през разбунените водни маси.

Ала мадмоазел Де Камбремер беше толкова спокойна, че дори си позволи да сбърчи носле при вида на човешката слабост. Тя се държеше здраво за дървения парапет и се опитваше да запази онова достолепие, което баба й, лейди Елизабет, изтъкваше като най-важното качество на съвършената благородна госпожица.

Всъщност тя нямаше причина да тъгува заради раздялата с Джъстин д’Амонсек, защото много скоро щеше да го види отново! Трябваше само да прекара няколко седмици без него, да се откаже от прегръдките му, от прекрасните му целувки. Можеше да го приеме като наказание за това, че си бе потърсила съпруг зад гърба на баща си. Лордът щеше да бъде много недоволен от нея. Не защото Джъстин беше лоша партия, а защото тя бе посмяла да вземе решение, без да се посъветва с него или поне с майка си.

В крайна сметка обаче той щеше да й даде благословията си и да се зарадва, че тя бе успяла да завладее един граф. Родът Амонсек принадлежеше към най-благородните семейства на Нормандия и след херцогинята тя щеше да бъде една от най-важните дами на страната.

След Великден Джъстин щеше да дойде в Хоукстоун и да помоли за ръката й, която тя великодушно и малко прибързано му беше дарила още в двореца Камбремер. Защото само баща й имаше право да решава съдбата й — единствено той можеше да реши каква зестра ще й даде и кой ще е бъдещият й съпруг. София не се съмняваше, че много скоро ще успее да го убеди в качествата на Джъстин.

С колкото грациозно, толкова и упорито движение тя изпъна рамене, още отсега готова да се опълчи срещу бащината воля. Ако на света имаше рицар, който да й подхожда напълно, това беше Джъстин! Майка й щеше да го разбере още преди баща й.

Нямаше жена, която да погледне сеньор д’Амонсек в очите, без да попадне под властта на чара и съвършената му елегантност. По-добра партия можеше да бъде единствено младият херцог Робърт, но неговото безогледно честолюбие беше насочено единствено към властта и кралската корона, а не към дамите в двора му.

София-Роуз беше срещнала най-големия кралски син в Руан и трябваше да положи доста усилия, за да скрие инстинктивната си враждебност. Нещо във външния вид и в поведението му бе събудило в сърцето й картини на смърт и ужас, за които нямаше обяснение. Тя знаеше, че той се бунтуваше и открито, и тайно срещу баща си, но това не можеше да обясни дълбокото отвращение, което изпитваше към него. Ала трябваше да се научи да прикрива тези чувства, защото двамата с Джъстин щяха да живеят в двора му.

Както винаги в последно време, спомените й по магични пътища се върнаха към мъжа, който беше завладял сърцето й. Неустоимата му външност, отличните маниери, подаръците и привързаността му никога не й оставяха време да се отдава на мрачни мисли. София-Роуз попипа тежкия златен пръстен, който носеше на верижка на шията си като знак за обещанието му. Не смееше да го сложи на пръста си, преди баща й да е благословил връзката им официално. Вероятно беше непокорна и лекомислена, но не й липсваше почитание към бащата. Знаеше, че трябва да действа много дипломатично, за да укроти разбираемия му гняв.

— Ти да не си полудяла, момиче? Следващата вълна ще те изхвърли през борда, ако продължаваш да стоиш тук. Кораб в буря не е място за разходка на лекомислени девици!

Резкият глас в съчетание с грубата ръка, която без всякакво уважение я сграбчи за талията и я издърпа назад, стреснаха София. Тя вдигна бързо глава и погледна в мокрото, пламтящо от гняв лице на непознат млад мъж. Гъстите къдрици бяха залепнали за челото, по бузите му се стичаха огромни водни капки. Капки висяха и по необичайно дългите, тъмни ресници, обкръжаващи силно присвити очи, които хвърляха ярки светкавици.

— Какво те засяга това, негоднико! — изсъска вбесено тя и се изтръгна от наглата му хватка. — Не съм те молила да се месиш в делата ми!

Не беше свикнала млади мъже да й говорят на ти и да я хващат така грубо. Дори възрастните се отнасяха към нея с уважението, изисквано от името и ранга й. Дъщерята на лорд Хоукстоун не беше пристанищна уличница!

Тя не подозираше, че в този миг беше напомнила на Райън Фицджордж за гневна мокра котка. С изключение на бледия овал на финото лице тя сякаш се състоеше само от ярки зелени очи, остри бели зъбки и дрезгаво съскане. Какво диво, неопитомено същество! Какво удоволствие щеше да му достави да я накара да замърка…

Едва помислил това, той се ядоса. Нямаше ли си друга работа, та се беше загрижил за сигурността на това нахално хлапе? Кога най-сетне щеше да се научи да стои настрана от чуждите работи?

— Добре! Тогава ще те оставя да се удавиш! — изфуча в отговор той и й обърна гръб. И сам не знаеше какво го беше прихванало да спаси момичето от вълната, чиито последни пръски мокреха полите й и ботушите му. Щом глупачката беше решила да се убие, това не беше негова грижа. Много по-важно беше да провери как се чувства нещастният му жребец в трюма при тази дяволска езда и дали слугите са наредили сандъците и вързопите така, че да не притеснят животното и да не го уплашат още повече.

В носа на кораба се разбиваха огромни вълни и падаха с гръм върху скърцащите дъски на палубата. В очите на София запари сол и тя се разтрепери. Най-сетне усети, че ботушите й са съвсем мокри. Господи, онзи тип беше прав, макар да беше недодялан селяк. Пръстите й се бяха вледенили и тя не ги усещаше.

Без да каже дума, тя мина покрай непознатия и слезе в каютата на кърмата. Ауди я посрещна със загрижен вик.

— Крайно време беше да помислите за здравето си, госпожице! — изохка тя и се опита да отвори мократа й наметка. — Тук не е много удобно, но е поне сухо. Там отзад има слама. Ето, хванете ръката ми, за да ви водя. Не виждам нищо в мрака, но никой не се сети да ни донесе лампа.

София чу как наметката й падна с глух плясък на пода и стигна опипом до ъгъла, където я чакаше купчина гниеща слама. Следващото неконтролирано движение на кораба я тласна към дъсчената стена, после я свали право върху сламената постеля.

Писъкът на Ауди се смеси с плющенето на дъжда и воя на вятъра, но София успя да чуе и измъченото изскърцване на носа, който пореше морето под напора на бурята.

Досега тя се беше считала за опитен моряк, но следващите часове й показаха, че не е чак толкова устойчива. Жалката каюта на собственика предпазваше нея и Ауди от бесните вълни, които прелитаха над палубата с разрушителна сила, но чувството, че е безпомощна затворница в този мятащ се сандък, се засилваше с всеки удар на сърцето й.

Острата, раздираща мъка от раздялата с Джъстин бързо отстъпи място на нарастваща паника. При всяко вдишване на гърдите й лягаше оловна тежест. Нямаше да седи тук и да чака най-лошото. Трябваше й въздух и поне малко светлина.

— Ауди?

Монотонното мърморене на камериерката, която отправяше молитва след молитва към небето, изведнъж секна.

— Да, госпожице?

— Не издържам тук. Ще се кача на палубата. Хайде, ела с мен!

— Недейте, господарке! — слугинята, окуражена от тъмнината, стисна ръката на благородната си спътница с такава сила, че ноктите й се впиха в нежната кожа. — Много е опасно! Имайте търпение! Хайде да се помолим заедно!

— Да се молим? — София изпухтя сърдито. — Молитвите са хубаво нещо, но не могат да заменят чистия въздух!

— Света Богородице, не съгрешавайте! — проплака умолително камериерката и се вкопчи още по-здраво в ръката на господарката си. — Капитанът увери баба ви, че ще ви отведе в Англия здрава и читава. Защо се излагате на опасност?

— Не бъди толкова глупава, Ауди! Това беше вчера, преди бурята. Той очакваше сравнително спокойно плаване, а не тази адска стихия. Сега ми се иска да не бях стъпвала на този проклет кораб!

Страхът на София се превърна в гняв. Това беше начин да се пребори със страховете си и тя знаеше как да се възползва от него. Гневът мобилизираше сили, които никой не би заподозрян в крехката й фигура. Но при това тя често забравяше какво подобава на една благородна дама и какво не.

Ауди никога не я беше виждала в това състояние. Досега познаваше самоуверената, винаги любезна благородна госпожица, чиято единствена цел беше да завърти още по-силно главата на и без това влюбения до уши граф д’Амонсек. Веселите им спорове се въртяха около подходящата рокля, най-впечатляващата украса за главата или най-ярките панделки. А сега се оказа, че крехката й господарка умееше да ругае като оборски ратай!

Ауди беше толкова уплашена, та не посмя да напомни на госпожица Камбремер, че сама си бе надробила тази каша. Кой беше настоявал пътуването да се осъществи още този ден? Защо беше толкова важно да прекарат Великден в Англия? Ако някой се беше сетил да попита нея, Ауди, дали е съгласна да пътува, тя щеше да се развика дори по-гръмогласно от бедния сеньор д’Амонсек!

Ала сега беше твърде късно да съжаляват за това престъпно лекомислие. Щяха да се доберат до английския бряг — или да загинат. Съдбата стискаше заровете в шепата си. Ауди усети как господарката й се освободи нетърпеливо от пръстите й. Беше толкова бледа, че финият овал на лицето й светеше дори в мрака.

— Спомням си — чу изведнъж Ауди измъчения, предрезгавял глас на София. — Преди много години сънувах тази буря. Беше нощ и аз се задушавах в черната дупка на страшна смърт…

Ауди изхълца и ръцете й механично се сключиха за молитва. София се вслуша в шепота й, примесен с бушуването на бурята и плискането на вълните. Той прозвуча в ушите й като заупокойна молитва и страшното усещане за безпомощност стегна гърлото й. Дали щяха да преживеят бурята? Тя не искаше да умре! Не сега и не по този начин! Не така безсмислено, не сама!

Животът беше пред нея — живот с Джъстин. Разкошна сватба, може би дори в присъствието на краля, празненства, почести. Не на последно място синове, за които другите жени щяха да й завиждат. Тя бе отпила само малка глътка от чашата на любовта и приключенията. Нали точно затова беше напуснала бащината си къща!

Ала образите, които заклинаше, не пожелаха да се появят и да я успокоят. Не дойде нито Джъстин, нито близките й от Хоукстоун. Корабът се люлееше застрашително, издигаше се върху гребена на поредната висока вълна и потъваше в бездната. Никъде опора, никъде сигурност. Опитите й да се хване за нещо бяха изранили ръцете й, а следващият тласък я събори на колене.

Чувстваше се изложена на произвола на съдбата, загубена, изоставена от всички. Слепият ужас беше толкова непоносим, че тя мина безмълвно покрай Ауди и се изкачи на палубата. Само да избяга от този капан! Не се сети дори да си вземе наметката, забързана да се озове под открито небе.

Посрещна я силен порив на вятъра и тя се олюля. Цареше непрогледна нощ. Въздухът се стелеше като смъртоносна паяжина от солена пяна и леден студ. Той проникна с остри иглици през дрехите и прониза дробовете й. София потрепери и усети приближаващата опасност на новата огромна вълна само секунда преди тя да се стовари с многотонната си тежест върху кораба.

Сякаш адът се разтвори и ги погълна. Главната мачта се натроши на трески под разрушителната мощ на водните маси. Върху палубата падаха части от такелажа, греди и въжета, които заедно с водните маси завлякоха всичко, посмяло да се изпречи на пътя им.

Първото усещане на София беше студ. Той скова дъха й и с един замах превърна дрехите й в лед. Мощният водовъртеж я извлече от кораба и светът се разтвори. Тя бе повлечена, нагълта се с вода и загуби контрол над крайниците си.

Нещо желязно я удари по хълбоците и солената, ледена морска вода нахлу в носа и устата й. Вода, която я задушаваше и в същото време я теглеше, която се съедини с оловнотежките й дрехи и ги превърна в смъртоносни окови. Дробовете й, досега ледени, изведнъж запламтяха като огън. Пред очите й се пръскаха звезди и в същото време мракът започна да се затваря от всички страни.

Тя излезе на палубата, за да избяга от затворената каюта, и като сляпа се втурна право в мокрите лапи на смъртта…

Глава 2

Съзнанието й бе изпълнено от постоянен шум. Упорит, равномерен и без нито за миг да променя ритъма си. Той я обгръщаше почти като успокояващо люлеене — ако не беше мъчителната болка в крайниците. Бузата й се отри в мокър пясък и в мига, когато й стана ясно, че това наистина е пясък, под кожата й експлодира остра болка.

Цялото й изтерзано тяло изведнъж се почувства, като че беше минало между могъщите каменни колела на стара мелница и бе изхвърлено като пихтия. София-Роуз долови дрезгав звук, но не осъзна, че той беше излязъл от собственото й измъчено гърло. Между зъбите й заскърцаха пясък и сол, тя изпъшка и се изправи на колене.

Зад слепоочията й биеше ковашки чук и тя едва намери сили да вдигне ръка, за да приглади назад буйните си коси, целите в пясък и тиня. Когато най-сетне успя да отвори залепналите си клепачи, не можа да види нищо, което да й помогне да се ориентира. Дълбокият мрак я върна към примитивните усещания. Към мокротата, студа и болката. Къде се намираше? Защо не виждаше нищо, да не би да беше ослепяла?

Пъшкането премина в кашлица и тя изплю отвратителната смес от пясък, сол и морска вода, която пълнеше устата й. Мокрите дрехи теглеха тялото й към земята, вълните, които се удряха в коленете й, искаха да я върнат в морските дълбини. Инстинктът й подсказа да се измъкне на четири крака от водовъртежа, после отново рухна и треперейки, се замъчи да си поеме въздух.

Огнени воали танцуваха пред очите й, много скоро се върнаха черният мрак и безчувствеността.

Отдавна беше загубила усет за време, когато следващия път се огледа съзнателно. Дълбокият мрак беше отстъпил място на лекия здрач, който предшества деня. Черното се беше превърнало в тъмносиво, което постепенно разкриваше контурите на стръмни крайбрежни скали. Недалече от нея се търкаляха някакви големи вързопи. Едва когато осъзна, че това са остатъци от разбития кораб, наполовина заровени в пясъка, в пулсиращата и от болка глава се промъкна колебливо разбиране.

Падналата мачта, бурята, нощта с всичките й ужасни събития! По някакъв необясним начин морето я беше изхвърлило на брега, вместо да я завлече в дълбините си. Тя беше жива! За разлика от онези вързопи, които се оказаха разкъсани, неестествено разкривени тела. Между тях лежаха довлечени от прилива въжета, труповете на няколко коня, натрошени сандъци, отворени чували. Мина доста време, докато измъченото й съзнание събра в едно цяло детайлите от страшната картина.

— Бог да ми е на помощ! — прошепна беззвучно тя и изплю поредната порция пясък.

Тя не знаеше дали трепереше от ужас, от студ, или защото беше мокра. Изранената й ръка пареше като огън, тя цялата се тресеше, защото одеждата й беше мокра и разкъсана. Натежалите, пълни с пясък коси падаха по раменете й като олово.

Къде се намираше? На кой бряг? Дали бурята я беше върнала в Нормандия, или я бе изхвърлила на родния бряг? Липсваше й спомен за изминалите часове. Колкото и да се стараеше, виждаше само мокрота, мрак, болка и смъртен страх. Един далечен глас, груби ръце, грапаво дърво, тежест, която я теглеше неумолимо надолу, после отново вода, вода и само вода.

От гърлото й се изтръгна хълцане и хаосът в главата й я уплаши още повече. Изпитваше необяснима смес от благодарност, че е оцеляла в този ад, и гняв, че тъкмо с нея се беше случило нещо толкова ужасно. Какво беше сторила, за да заслужи такова наказание?

— Велики боже, престани да ревеш, момиче, това не помага! — Един колкото неочакван, толкова и нелюбезен глас я изтръгна от мъката.

София изписка тихо, отвори очи и се опита да различи очертанията на фигурата, която се беше вкопчила в глезените й и беше вдигнала глава от пясъка. Мъж, това беше единственото сигурно в този момент.

— О, господи, мислех, че сте мъртъв! Кой сте вие? Какво искате от мен? — обзета от паника, тя се опита да освободи глезените си.

— Тихо! Не мърдай! По дяволите, не съм те измъкнал от морето, за да ми крякаш като бабичка! Ако не престанеш да вдигаш шум, ще ни докараш беда.

— Още по-голяма беда? Нима това е възможно? — отвърна с примирена подигравка София-Роуз. Тя подсмръкна крайно неприлично, зъбите й отново, затракаха и цялото й тяло се разтресе.

— Така е по-добре. — Мъжът не пропусна да похвали смелия й опит да покаже поне малко достойнство. — Както личи, двамата сме единствените живи същества, които морето благоволи да изхвърли на брега, защото не можа да ни смели. Онези бедни дяволи там са мъртви. Колкото по-скоро се махнем оттук, толкова повече ще можем да се радваме на факта, че сме живи. Как мислиш, ще можеш ли да ходиш, без да падаш на всеки пет крачки? Боя се, че трябва да изкачим онзи връх.

Той посочи с глава варовиковите скали, които се издигаха като сиво-бели стражи около широкия пясъчен залив. Нощната буря беше оставила след себе си откъртени парчета и паднали храсти, но София не откри никъде пътека. Човек трябваше да бъде чайка, за да отлети до върха.

Погледът й се върна към неясните очертания на човека до нея, но тя не можа да различи лицето му в здрача. Той клечеше пред нея в пясъка като същество от ада. Въпреки това тя не изпита страх от него и сама се учуди на себе си. Сигурно безименният ужас на нощта я беше направил неспособна да изпитва нещо толкова просто като страх.

— Защо да не почакаме, докато дойде помощ? — проговори дрезгаво тя. Имаше чувството, че цяла нощ се беше надвиквала с бурята. — Кой казва, че корабът е напълно разрушен? Може би въпреки падналата мачта се е спасил в някое пристанище.

— Огледай се наоколо, малката. Ще видиш дори дъските, с които разделят товара в трюма. Мисля, че това е достатъчно ясно доказателство за съдбата на кораба ни. Ако имаш желание да се присъединиш към довлечената на брега плячка и да паднеш в ръцете на разбойниците, аз няма да те спра — отговори мъжът, който през цялото време претърсваше с поглед крайбрежните скали. — Обзалагам се, че ще се появят много скоро, за да си вземат онова, което им се полага след такава буря.

— Но ако сме в Англия… — София се опита да подреди обърканите си мисли. — Християнски дълг на всеки човек е да помогне на бедните души, оцелели в такава буря…

Прекъсна я тихо, подигравателно изпъшкване, което очевидно трябваше да означава смях.

— По дяволите, ти да не си слабоумна? Крайбрежните разбойници не оставят свидетели, особено ако се опитат да заявят правото си на собственост върху плячката! И не се опитвай да им говориш за християнски дълг.

Този път потреперването на София не се дължеше на вятъра, който развяваше мокрите й коси и дрехи. Това бяха външни признаци. Страхът дойде от думите му.

— Какво биха могли да ни сторят? — попита тя, въпреки че отговорът беше ясен.

— Да ни прережат гърлата, за да ни накарат да замълчим, глупаче! — отвърна рязко той и я погледна по начин, който я накара да се изчерви под дебелия пласт мръсотия и сол. Не беше свикнала да я гледат с такава смесица от надменност и снизходителност.

— Ранена ли си? Можеш ли да се катериш? — осведоми се той и се надигна с ядна ругатня. При това отново разтърка дясното си слепоочие, на което личеше грозна синина.

Майка й знаеше всичко за болестите и билките и София беше научила от нея достатъчно, за да може да определи собствените си оплаквания. Беше измръзнала до кости, схваната, натъртена, издрана и се чувстваше зле като никога в живота си. Въпреки това нямаше сериозни наранявания като счупени кости или дълбоки рани. Най-неприятното беше, че гърлото й пареше като огън. Очите й постоянно сълзяха, а натъртените места пулсираха болезнено.

Спътникът й имаше на главата си огромна цицина, която изглеждаше заплашително. Тъмна, на места спукана подутина. Ако я видеше, господарката на Хоукстоун със сигурност щеше да му заповяда да пази леглото поне три-четири дни, без да мърда.

— Е, какво ти е? Да не си си глътнала езика? Майчице, не ми стига бурята, ами сега трябва да се мъча и с една онемяла гъска!

Това беше точно забележката, която щеше да я подтикне към открит бунт дори да беше на смъртно легло. Макар че очите й бяха подути и зачервени, тя го удостои с ледения, изпълнен със сарказъм поглед, който беше наследила от родителите си.

— Простете, че не избухнах във въодушевени викове при перспективата да бъда нарязана на парченца — изсъска вбесено тя. — Ако не ми пречехте, вече щях да съм изкачила половината склон! Няма ли най-сетне да се изправите, грубиянино?

— Не бързай толкова, малката! — Желязна хватка се стегна около китката й, за да й попречи да се втурне нагоре. — Колкото и да ти е неприятно, ние с теб сме спътници в това приключение.

София-Роуз се опита да се изтръгне от ръката му, но това доведе само дотам, че падна на колене в пясъка. Макар че разумът й подсказваше да кротува, гневът надделя и тя започна да се отбранява слепешката.

— Хайде, престани да си хабиш силите — чу се успокоителният му глас между две нейни изпъшквания. — Не можем да тръгнем просто така, може би горе има пост. Трябва да се промъкнем незабелязано към онова свлачище. То не се вижда отгоре. С малко повече късмет ще се измъкнем, преди да се е развиделило.

Въпреки цялото си възмущение от грубостта му тя призна, че той имаше право. Нямаше представа какво вършеха крайбрежните разбойници, защото Хоукстоун се намираше във вътрешността на страната, но често беше слушала страшните истории, които жените разказваха вечер на светлината на огъня. Макар и късно, осъзна защо баща й я беше изпратил при баба й с въоръжена до зъби свита и с кораб, който лично беше проверил.

Сега не смееше дори да си помисли какво щеше да каже лордът за това необмислено завръщане, предприето само за да пристигне в Англия навреме за Великден и да се представи пред двора в целия си блясък като годеница на нормандски граф. Да не говорим, че носеше отговорност за Ауди и свитата си. Мисълта за камериерката и мъжете от Хоукстоун натежа като камък в гърдите й. Тя беше виновна за смъртта им. Защо трябваше само тя да остане жива?

— Трябва ли да бъдете толкова груб? — прошепна тя с последен полъх на бунт и изплю песъчинките, останали в устата й.

— Според мен сега не е нито мястото, нито времето да си разменяме любезности.

Въобразяваше ли си, или в гласа му звучеше смях?

— Ако намирате смешно това, което преживяваме, значи сте глупак — промърмори сърдито тя. — Онези хора там са мъртви. Трябва да ги погребем и да се помолим за душите им, а не просто да избягаме.

— Децата и лудите са под божия закрила — отвърна подигравателно мъжът. — Хайде, госпожичке. Да видим дали бог ще продължи да ни закриля. Онези бедни дяволи вече не се тревожат какво ще стане с телата им. Душите им отдавна са отлетели.

Вятърът се засилваше и ставаше все по-студен. Най-горният пласт на вече изсъхналия пясък се носеше над лагуната, влизаше в ушите, носа и очите, проникваше в устата и скърцаше между зъбите. Но поне им даваше онова прикритие, което зазоряването правеше все по-необходимо.

София-Роуз не знаеше за какво копнее повече, дали за хладна напитка, за гореща баня или за възможността да заспи и да забрави. Тя се влачеше като умиращ червей подир непознатия и го последва на четири крака по стръмните крайбрежни скали.

Бяха стигнали половината височина и София се беше вкопчила в тръните на най-близкия храст, търсейки опора, когато спътникът й спря толкова рязко, че тя се удари в широкия му гръб и за малко не загуби равновесие. Той я хвана в последния момент и я скри зад жалкия гол храст, вкопчил се в остатъците от почва в една гънка на скалата. Двамата се притиснаха един в друг и застинаха неподвижни.

— Проклетият… — Това беше една от любимите ругатни на баща й, но София не можа да я довърши, защото мръсната ръка на мъжа притисна грубо устните й.

— Тихо! — изсъска в ухото й той и тя послушно сведе глава.

Стръмнината беше толкова застрашителна, че тя побърза да затвори очи. Тъй като той не се помръдваше, любопитството скоро победи виенето на свят и слабостта. Тя отвори предпазливо очи и погледна към брега. Първата светлина на деня разкри белите корони от пяна върху сребърносивите вълни на разбуненото море и потопи страшната сцена в малкия залив в призрачен полумрак.

От това разстояние тъмно облечените мъжки фигури на брега приличаха на фигурките от абаносово дърво, с които майка й и баща й играеха шах. Грижливо изрязани човечета, които се нахвърлиха алчно върху довлечената от морето плячка. Скована от ужас, София видя как разбойниците претърсиха безжизнените тела, съблякоха ги голи и ги изхвърлиха обратно в морето.

Ако не бяха избягали, и те щяха да попаднат в ръцете на негодниците. Тя не смееше да си представи каква съдба им се готвеше. Само изпрати към небето безмълвна молитва за душите на Ауди и останалите. Вече знаеше защо трябваше да мълчи.

Страхът я вцепеняваше и тя не можа да отвърне очи от разиграващата се сцена. Проследи във всички подробности как разбойниците измъкнаха плячката от морето и за награда му върнаха бедните души, посмели да прекосят Ламанша при такава буря. Кои бяха тези хора? Мълчаливият Алфред, началникът на свитата й. Пиърс, който се грижеше за багажа. Или нещастната Ауди, която с учудваща сръчност укротяваше непокорните й къдрици.

Тя познаваше мъжете от детските си години, само Ауди беше влязла в живота й едва в края на миналата година. Мъже от Хоукстоун, които служеха на родителите й и сега бяха станали жертва на лекомислието на младата си господарка, която още не се беше научила да управлява. Само ако беше помислила, че ги отвежда на смърт! Как щеше да погледне в очите жените и сестрите им, родителите и децата им? Нима не беше по-добре да беше загинала заедно с тях?

— Хайде! Махнаха се!

Рязката заповед я изтръгна от самообвиненията и тя видя, че драмата в краката й е свършила. Вълните миеха изпочупени греди и отворени чували. Тя нямаше представа в коя посока бяха изчезнали грабителите. Потрепери от безименен ужас, който не остана скрит за мъжа до нея.

— Напред, малката! — изкомандва той малко по-меко. — Ако не се скрием някъде преди следващия дъжд, няма да успеем да спасим малкото живот, който ни е останал.

София не намери сили да отговори. Обзета от милостиво вцепенение, тя правеше крачка след крачка. Беше й толкова студено, че никакви чувства не проникваха в съзнанието й. Вървеше все напред и напред и прекрачи без никакво облекчение ръба на скалата.

Пред очите им се разстла мека хълмиста равнина, само тук и там оцветена със скални зъбери и единични дървета, изпокършени от бурята като причудливи скелети. Земята беше покрита с оскъдна кафява трева и само на някои места бяха избили свежи зелени стръкчета, които предвещаваха близката пролет. Хоризонтът се губеше под сивото було на дъждовните облаци.

Нерадостната гледка изтръгна от гърлото на София дрезгав стон. Не знаеше какво бе очаквала. Селце, сграда, поне пътека. Признаци за човешки живот… но не и тази негостоприемна пустош под безутешно сивото небе, което плачеше за душите на мъртвите.

— Хайде, стига! — Спътникът й явно беше разбрал, че тя е пред нервен срив. — Не те измъкнах от водата и не те доведох на този връх само за да се разтопиш от самосъжаление, момиче! Да вървим! Може би ще намерим извор, селски двор или поне пътека.

— За какво? — прошепна обезкуражено София. — Защо не ме оставихте да се удавя с другите?

— Може би защото мразя да се пилее каквото и да било, сладката ми. Особено да се пилее човешки живот. Вярно е, че сега изглеждаш доста зле, изпокъсана и одрана, но аз те харесах още на онзи нещастен кораб, където беше една представителна слугиня…

— Но аз не съм… — възпротиви се София, ала бе прекъсната, преди да е успяла да му изясни коя е.

— В тази равнина ще приличаме на фазани на кралската трапеза. Ако искаш, по-късно ще си побъбрим, но в момента най-важното е да потърсим прикритие, даже да е само скала или горичка.

София се поколеба.

— Наистина ли вярвате, че всички са мъртви?

— Онези долу ли? Със сигурност!

— Ами другите, на кораба?

Мъжът се покашля и отново разтърка цицината на слепоочието си.

— Не мога да кажа, момиче. Не знам на какво разстояние от английския бряг сме били и колко силно е бил повреден корабът. Когато мачтата се счупи, нещо ме удари по главата и оттогава спомените ми се губят. Успях да се хвана за някаква греда и да издърпам на повърхността едно загубило съзнание момиче… След това не помня почти нищо. Според мен е цяло чудо, че ние с теб се отървахме живи. Най-добре се помоли за спътниците си, това няма да им навреди.

София скри лице с мръсните си, вледенени пръсти.

— Трябваше да умра с тях! Как да продължа да живея, след като те са мъртви?

— Глупости! Престани да се измъчваш! Всички знаехме, че е безумие да прекосим Ламанша в тази буря, но явно сме имали причини да поемем този риск. Ако проклетата мачта не се беше счупила, сигурно щяхме да се справим.

София не искаше да чува извинения. Тя беше от семейство де Камбремер и беше длъжна да се грижи за хората си!

Мъжът реагира раздразнено на безмълвното й възражение.

— По дяволите, момиче, престани да хленчиш! Смъртта застига всекиго, когато му дойде времето. Аз обаче съм твърдо решен да не й позволя да ме вземе, поне не днес!

Той свали ръцете й от лицето и я погледна втренчено със стряскащо сините си очи, които святкаха предизвикателно между залепналите за главата тъмни кичури, натежалите от пясък вежди и наболата брада. Наситеното синьо й напомни за шлифовани сапфири и събуди в душата й бегъл, едва доловим спомен.

— Няма никакъв смисъл… — проговори с пресекващ глас тя, но този път в отговора й не звучеше упоритост, а чиста безнадеждност.

— Нека първо да проверим — изфуча мъжът и я смушка в ребрата. — Напред! Колкото по-скоро напуснем тази негостоприемна местност, толкова по-добре ще се почувстваме.

Ослепяла от болка и умора, София се препъваше по треви и храсталаци, по късове размекната пръст и парчета скали. Обувките й, някога фини ботушки за езда на благородна дама, сега бяха само парчета мокра, набъбнала кожа, разкъсала чорапите и разранила голата кожа. Вятърът дърпаше изпокъсаните остатъци от тежката като олово пътническа одежда и свиреше през разпрани шевове и подгъви, без да може да изсуши дебелата материя.

Никога в живота си не се беше чувствала така жалка, безпомощна и виновна. Не беше искала онова, което се случи, но нима това я освобождаваше от отговорност? Със сигурност не! Защо този мъж не искаше да я остави и студът, мокротата и отчаянието да довършат онова, което бяха започнали морето и бурята? Защо не я оставеше да умре?

Райън Фицджордж усети отчаянието й в самия център на сърцето си и не можа да остане равнодушен. Но как да я утеши? О, по дяволите, откъде дойде този странен порив да я утешава? Какво толкова го трогваше у това разрошено, мръсно същество, което на всичкото отгоре беше изпаднало в дълбока меланхолия?

Когато имаше време за жени, той предпочиташе пищни, весели уличници, които се срещаха навсякъде, където мъжете печелеха прехраната си с оръжие. Жени, които можеше да забрави веднага след като им бе платил. Тази тук беше друга, това беше единственото, което в момента можеше да се каже със сигурност.

О, небеса, той не беше хранил особено очаквания за завръщането си в родината, но случилото се надминаваше и най-мрачните му представи!

Глава 3

— Имаш ли си име, момиче?

София-Роуз подскочи стреснато. Изтерзаното тяло бе отказало да й служи и двамата безмълвно лежаха зад полусрутената скална стена. Имаше чувството, че е дремала така цели часове.

Тя понечи да му отговори, но езикът й беше залепнал за пресъхналото небце, макар че непрекъснато се опитваше да глътне поне няколко капчици от ръмящия дъжд.

— Естествено, че имам име — отговори с голяма мъка тя.

— Тогава ми го кажи, ако обичаш.

Рязката подкана едва успя да задвижи иначе толкова бързата уста на младата дама.

— Името ми е София… — прошепна най-после тя.

Спести си и второто име — Роуз, и допълнението, че е най-голямата дъщеря на лорд Хоукстоун. Имаше основателни причини да мълчи. Първо, в сегашното им положение рангът и произходът бяха без значение и второ, тя имаше страшното чувство, че вече не е достойна да носи името, с което цял живот се беше гордяла.

— София — повтори замислено той, изговаряйки ясно всяка сричка. — Знаеш ли, че името ти идва от древна Гърция и означава мъдрост?

— Иска ми се да бях притежавала това качество и да не бях стъпила на онзи кораб — прошепна горчиво тя, без да се учудва на знанията му. — Защо просто не ме оставите в този ров и не продължите пътя си сам?

— Моята София не само не е мъдра, ами е и дръзка — отбеляза присмехулно спътникът й. — Можеш да ме наричаш Райън, упорита София. Райън Фицджордж, на твоите услуги. Пътуващ рицар, наемник, професионален войник, бездомник, скитник, разбойник, избери си онова, което ти харесва!

София-Роуз де Камбремер никога не беше влизала в близък досег с някоя от изброените професии. Ала си беше създала някаква представа за тях и Райън Фицджордж беше опасно близо до нея. Бе едър като атлетичния й баща, разкъсаната риза под кожения елек разкриваше силни, мускулести гърди и импониращо широки рамене. Дори само начинът, по който беше клекнал до нея в тревата, я предупреждаваше да внимава. Той беше обграден с предизвикателна аура от естествена мъжественост и сила, която я накара да отвърне несигурно поглед, без да смее да проговори.

Той явно не й се разсърди. Потънал в мислите си, отново разтърка подутината, която вече беше наситеносиня. След малко от устата му излезе нещо средно между проклятие и въздишка.

— Трябва да открием в коя част на крайбрежието сме попаднали — проговори с пъшкане той. — Трудно е да се прецени дали бурята ни е отвлякла на север или на юг. Нищо не помага. Трябва да продължим, докато намерим отговор на въпроса.

— Искам да си ида вкъщи! — проплака София и копнежът по топлата бащина къща я накара за миг да забрави света около себе си. Копнееше да се хвърли в нежните ръце на майка си и да се наслади на грижите й. Пожела отново да стане разглезеното малко момиче, което твърдо вярваше, че хората наоколо нямат друга работа, освен да изпълняват капризите му.

— Ако ми кажеш в каква посока трябва да тръгнем, за да стигнем до дома ти, съм склонен да те послушам — изръмжа саркастично рицарят. — Глупавите вайкания няма да помогнат.

— Как разговаряте с мен! — Мъничка искрица от вродения й необуздан темперамент проблесна отново, но пожъна само нови подигравки.

— Гордата София, виж ти! Аз не съм човек, пред когото трябва да докажеш, че си добре възпитана слугиня. Не съм даже човек на честта, така че спокойно можеш да си спестиш излишните учтивости.

— Какъв си тогава? — попита рязко тя и в тона й имаше следи от пренебрежение. Фактът, че му беше заговорила на ти, го накара да вдигне смаяно вежди.

— Мъж, който умее да мисли с главата си, дори когато вътре се е скрило цяло гнездо стършели и тялото му е разбито — отговори след кратка пауза той, станал изведнъж по-достъпен. — Трябват ни дрехи и оръжие, храна, хладна напитка и убежище, в което да се погрижим за раните си и да поспим спокойно.

Дрехи? София най-сетне разбра в какво безнадеждно положение беше изпаднала.

— Много ми е студено — прошепна нещастно тя.

— И на мен — отговори рязко мъжът и голяма част от гнева му се дължеше на факта, че не беше в състояние да й помогне. Тя изглеждаше толкова слабичка и умърлушена, че му се дощя да я прегърне и утеши. Но много по-добре беше да събуди темперамента й, а с него и волята за живот. — Най-добре е да продължим напред, така ще се стоплим. Хайде, студена София, за момента не виждам друга възможност!

Девойката стисна зъби и успя да се изправи на колене. Опита се да събере поне част от косите си на тила, защото кичурите непрекъснато падаха в очите й. Но нямаше никакъв парцал, за да задържи сплъстената, лепкава маса. Само тясната златна верижка се вряза дълбоко в кожата на тила. Пръстенът на Джъстин! Залогът за любовта му, за годежа им!

Скъпоценният камък струваше цяло състояние, но в този миг тя беше готова да го даде само срещу едно топло палто. Пък и в сегашното й положение подобна скъпоценност щеше да събуди само подозрение. Може би спътникът й беше алчен и щеше да я убие заради него. Вярно, беше я спасил, но на каква цена?

— Ставай!

Райън я дръпна доста грубичко и едва не й извади рамото. Ала сърдитите думи така и не излязоха от устните й, защото след това напрежение той се олюля и едва не се строполи във влажната трева. Раната на главата му създаваше проблеми. София знаеше, че в този момент светът се въртеше пред очите му и стомахът му се преобръщаше.

— Вие ти се свят, нали? — прошепна съчувствено тя. — Раната на главата ти е виновна. Опитай се да се опреш на рамото ми, ще ти стане по-добре…

Макар и неохотно, Райън прие предложението и въпреки болките, се учуди колко силно беше крехкото момичешко рамо. Отдаде го на работата й като слугиня, без да подозира, че дъщерята на господаря от Хоукстоун дължеше силата и гъвкавостта си на рано започналите уроци по езда и редовните упражнения.

Освен това мъдрата й майка се беше погрижила всичките й дъщери да се обучат да стрелят с лък и да си служат с ножа не по-зле, отколкото с готварската лъжица или с фината игла за бродерия. Това противоречеше на царящите нрави, но господарката на Хоукстоун имаше свои възгледи за живота.

— Каква жалка двойка сме — ухили се Райън и както винаги потърси убежище в черния хумор. — Само при вида ни и най-изпеченият негодник ще хукне да бяга. Да не говорим, че не носим нищо, което би могло да привлече вниманието му.

София стисна зъби с такава сила, че челюстите й се схванаха. Това беше случайна забележка — или той подозираше, че тя носи до сърцето си съкровище, което надминаваше и най-смелите му представи? Трябваше да скрие пръстена и верижката веднага щом й се удадеше възможност.

— Разбира се, като изключим твоята личност — прекъсна мислите й той. — Ти си апетитна хапка за всеки изгладнял мъж, особено ако те измият и срешат.

София се стегна, за да удържи на тежестта му, и не отговори. Закле се, че ще избяга от спътника си при първия благоприятен случай. Тя го съжаляваше, а той й говореше толкова грубо и неучтиво, че постоянно предизвикваше гнева й.

Странното му чувство за хумор, липсата на уважение и необяснимата енергия, която излъчваше, я успокояваха и дразнеха едновременно. Тя си мислеше, че познава мъжете и беше изпробвала задоволително способността си да властва над тях, като беше подлудила Джъстин. Но Райън Фицджордж явно беше от друга порода.

Райън също изпитваше странна смесица от съчувствие и възхищение, докато се взираше в сведената тъмна главица. Разкошните къдрави коси изглеждаха твърде тежки за финия череп. Въпреки това нежно очертаното лице и споменът за пламтящо зелените котешки очи съдържаха обещание за красота и грация. В момента тя не беше нищо повече от една дрипава женичка със зачервени, постоянно сълзящи очи и неуравновесен темперамент, но нещо му подсказваше, че не бива да я подценява.

Все пак той не можеше да си обясни, дори като се имаше предвид шокът, който беше изживяла, откъде идеше дълбокото, едва скривано отчаяние, което я изпълваше. Защо момичето не се радваше, че се беше спасило? Защото спътниците му бяха загинали? Или сцената на кея, която беше проследил, криеше ключа за загадъчното й поведение?

Тя ли беше момичето в тъмна наметка, което се целуваше с благородника? Любовница, съкрушена от раздялата? Не можеше да бъде сигурен, защото разстоянието беше твърде голямо и тъмно облечените фигури си приличаха. Единственият ясен спомен беше старата благородна дама, която командваше слугите си. Малката слугиня със сигурност не плачеше за господарката си.

Шумното къркорене, с което стомахът на София скоро възвести глада си, надви дори монотонния вой на вятъра. Райън повече усети, отколкото чу своя отговор. Двамата се бяха спасили от капризното море, но сега съществуваше сериозна опасност да загинат от глад и изтощение.

— Съжалявам, малката — пошепна съкрушено той. — Остатъкът от провизиите ми отиде на дъното на морето заедно с меча и коня ми. Трябва ни гора или поне поток!

— Горите принадлежат на краля. — София беше добре запозната с новите ловни закони на родината си. — Никой няма право да ходи на лов без позволението му.

— Кажи го на стомаха ми — изръмжа Райън. — Дори кралят не може да изисква от мен да умра от глад, ако намеря спасение в скъпоценните му гори.

София поклати пренебрежително глава.

— И как ще уловиш своето спасение от гладна смърт? С голи ръце?

— Е, дрехите ми може да не са особено елегантни, но все ще намеря парче кожа за прашка.

— Ето ти удобен случай да загубиш главата си! Ако те хване някой горски, ще те окачи без съд и присъда на най-близкото дърво. Знай, Райън Фицджордж, че на този остров бракониерите не доживяват до дълбоки старини!

В думите й имаше такова презрение, че кръвта се качи в главата на мъжа.

— Добре де, ще изчакам, за да видя как гладът ще победи скрупулите ти! Тогава острото ти езиче ще замлъкне, премъдра госпожичке! Сигурен съм, че е само въпрос на време, докато бъдеш готова да дадеш живота си за печено зайче или рибка. Утре, бих казал, или най-късно вдругиден, ако не намерим село.

София сведе глава. Имаше смътното подозрение, че той надценяваше съпротивителните й сили. Никога досега не беше гладувала. В Хоукстоун и най-долните ратаи ядяха до насита, а трапезата в голямата зала можеше да се мери с кралската. Даже към края на зимата не липсваха ароматни подправки, консервирани плодове и крехко печено. Само при мисълта за всичко това стомахът й се сви на топка.

— Защо говориш за утре, като не знаем дали ще преживеем днешния ден! — въздъхна потиснато тя, макар да се презираше, че хаби всичките си мисли за нещо толкова маловажно като глада.

Ауди и другите вече не изпитваха глад, но със сигурност щяха да заменят къркорещите си стомаси за малкото живот, който й беше останал.

— Смелост, момиче! — окуражи я изненадващо Райън. — Ако бяхме попаднали на север, щеше да бъде много по-лошо. Там брегът е опасен и почти не се срещат хора.

— Кой твърди, че не сме попаднали на север? — София отказа да повярва на искрицата надежда, която се криеше в думите му.

— Дърветата на хоризонта. Ако това са последните дървета на Ню Форест, както предполагам, значи морето ни е изхвърлило на сушата в близост до устието на Солент.

София беше твърде уморена, изтощена и гладна, за да възрази или да изрече други предположения. За нея новата гора на краля беше толкова отдалечена от родния Хоукстоун, че й беше все едно дали вървяха на север или на юг. Когато след неколкочасово мъчително ходене наистина навлязоха в гора и Райън с много ругатни и молби я завлече до малко езеро, захранвано от бистро поточе, тя стигна дотам само благодарение на отчаяното желание за спасителна глътка вода.

София се свлече на колене във влажната трева на брега и пи до насита направо от езерото, без да види изворчето. Водата с вкус на желязо и билки й се стори по-вкусна от най-доброто вино. Вместо да поема водата с шепи, тя потопи лице в езерцето и пи, пи, пи… докато силната мъжка ръка безмилостно я издърпа назад.

— Какво, по…

— Не забравяй от време на време да си поемаш въздух — посъветва я ухилено Райън. Белите му зъби, по които не се виждаше нито една дупчица, блеснаха в полумрака на гората.

София посегна механично към клончетата кресон, които растяха наблизо, и задъвка свежите листа. Откъсна и за него и му ги подаде.

— Искаш ли? Много са вкусни!

Свежата зеленина прогони сухотата в устата й, но стомахът й се разбунтува още по-силно.

— Благодаря ти, но този малък рай крие нещо по-добро от свежа зеленина. — Райън се огледа като опитен ловец. — На здрачаване животните ще дойдат да пият вода и с малко търпение…

София приглади разбърканите си къдрици и изтощено потърси опора в близкото дърво. Не знаеше от какви източници на сила черпеше той увереността си. Знаеше само, че изтерзаното й тяло крещеше за почивка, а изранените й стъпала бяха напълно безчувствени.

— Ти явно си на края на силите си, малката — неочаквано мекият му глас проби мъглата на замайването й. — Ей там има място, където можеш да си починеш. Ела. Още само няколко крачки и ще можеш да заспиш.

Тя примигна с парещите си очи и видя протегната ръка, която сочеше към преобърнато дърво край извора. Гигантското коренище се издигаше като наклонен покрив, тъй като короната се беше захванала за другите дървета. Под нея се беше образувало гнездо от шумолящи листа, борови иглици и треви, изравнено от горските обитатели. Сухо убежище!

София не дочака нова подкана. Промъкна се на четири крака между клоните и без колебание се изтегна на меката постеля. Само след секунди равномерното вдигане и спускане на гърдите й показа, че е потънала в съня, от който тялото й крайно се нуждаеше.

Райън Фицджордж, който охлаждаше раната на главата си с кал от езерото, я наблюдаваше с нежност. Мръсната, но съвършено оформена ръка беше положена кротко върху ложето от листа и мъх. Отворена като мида, тя излъчваше такова доверие, че той процеди през зъби ядно проклятие. Никой ли не я беше научил да се пази?

Той изобщо не можеше да си представи, че съдбата му беше дарила за спътница госпожица от благороден произход. Не защото нямаше представа как живееше това съсловие, а защото знаеше твърде много за благородните дами. Физическата сила и упоритостта, които момичето беше проявило, докато вървяха насам, нямаше нищо общо с префърцунеността и високомерието, които го отвращаваха у благородните дами. Особено го дразнеше абсолютната им увереност, че самият факт на раждането им в определено семейство вече изискваше преданост, обожание и вечно възхищение.

Тази малка София заслужаваше много повече да й се отдаде уважение. Тя явно имаше деветте живота на котката, щом беше оцеляла след корабокрушението, трудното катерене и целодневното ходене. Какво момиче!

Беше му трудно да отмести поглед от нея, но сега имаше по-важна работа, отколкото да се възхищава на изтощеното котенце в шумата.

Глава 4

Ароматът на печено месо и тлеещи дървени въглища проникна в съня на София. Тя примигна, надигна се от постелята си и се огледа. Смътно помнеше, че беше паднала като камък върху покривката от сухи листа и мъх, но не знаеше колко време бе спала. Най-неприятното беше, че след съня не се чувстваше по-добре. Дори първото леко движение й причини адски болки. От устата й се изтръгна тих стон, който привлече вниманието на седналия до огъня мъж.

— Значи си още жива — прозвуча сухият, вече не дрезгав глас, с който беше започнала да свиква. — Бях започнал да се съмнявам. Ела до огъня да се стоплиш. Заекът много скоро ще бъде готов за ядене.

София едва не скочи. Ароматът на печено месо се носеше от странна тлееща купчинка, прилична на въглищарска пещ. Къде беше обещаният заек?

— Какъв ти заек… — промърмори тя и с мъка потисна нов стон, когато безбройните натъртвания и драскотини по тялото й се събудиха за живот. Беше й много трудно да направи няколкото крачки до огъня. Олюлявайки се, тя се отпусна на земята и се опита да се увие в остатъците от изсъхналата си наметка.

— Търпение — отговори с усмивка Райън и раздели жаравата, за да й покаже черното печено, прилично на кълбо. — Ако искаш да допринесеш с нещо за нахранването ни, потърси голям камък.

— Камък ли?

София се взря мрачно в безформеното нещо и се запита какво ли беше направил спътникът й, за да обезобрази по този начин ценното животно. Защо не я беше събудил, преди да разруши всичко? Бедният й стомах копнееше за храна, а не за овъглени парчета месо.

Цялата й поза издаваше недоверие и макар че не можеше да види лицето й зад нападалите, разбъркани къдрици, Райън отгатна мислите й.

— Трябва ни камък, за да строшим глинената обвивка, под която е скрит скъпоценният ни приятел, момиче. Никога ли не си виждала да приготвят дивеч по този начин? Месото остава сочно и е много вкусно, ще видиш.

София го погледна подозрително, но съмненията й се уталожиха едва когато получи първото ароматно парче месо, набодено на върха на ножа му. Захапа го жадно, без да откъсва поглед от мъжа, който съсредоточено режеше парче за себе си. Явно трябваше да промени първата си оценка за оръжието. Дръжката беше от прост рог, но острието разрязваше месото, сякаш беше вода. Дори в бледия сумрак на гората, металът блестеше като майсторски закалено острие от Дамаск. Смъртоносно, изключително гъвкаво оръжие притежаваше спътникът й. Явно не беше от простолюдието.

— Е, вкусно ли е? — осведоми се с очакване той, докато тя дъвчеше безмълвно и внимателно.

София го погледна нерешително. Печеното не можеше да се сравни с вкусните неща, които се сервираха на трапезата на дамата Елизабета в Камбремер, но тя не помнеше друг път да се е хранила с такава отдаденост и с такъв апетит. Макар че челюстите я боляха и горещото месо пареше пръстите й, тя продължаваше да дъвче методично и отговори на въпроса му само с леко кимване.

Райън уважи съсредоточеността й и престана да задава въпроси. Явно малката не беше склонна към празни приказки. Белите й зъби блестяха под сплъстените къдрици, но досега не беше успял да види морскозелените очи, които го бяха възхитили при първата им среща. Сега очите й изглеждаха тъмни като нощта, след малко обаче уловиха самотен лъч светлина и заблестяха като злато.

София усещаше погледите му със странна смесица от неловкост и неизпитвано досега вълнение. Подозираше, че мислите му бяха заети с нейната личност. Рано или късно той щеше да поиска да узнае повече за досегашния й живот и тя трябваше да реши какво да му каже. Той създаваше впечатление на мъж, мразещ лъжите. Но в нейния случай истината изглеждаше толкова невероятна, че лъжата обещаваше повече сигурност.

Наемник, бездомник, скитник, разбойник — така се беше нарекъл и скъпата кама придаде на думите му допълнително значение. Какво щеше да направи, ако узнаеше, че е спасил от удавяне най-голямата дъщеря на лорд Хоукстоун? Дали щеше да поиска откуп? Дали щеше да я отведе у дома й и да поиска богато възнаграждение? Или беше напуснал Англия толкова отдавна, че големите имена на кралството не му говореха нищо?

София едва потисна въздишката си. Нямаше кого да попита за съвет, нямаше кой да й каже какво да направи. Съдбата й бе оставила само собствения й разум, скромния и личен опит. Какво да избере: доверие или предпазливост?

Ако го оставеше да вярва, че простите й дрехи са знак за произхода й, щеше да вземе решение в полза на предпазливостта. Ако продължеше да играе ролята на слугиня, за каквато той я смяташе, рано или късно щяха да се разделят, защото той нямаше полза от нея. Тогава щеше да потърси сама пътя към Хоукстоун, за да застане пред майка си и баща си, да поиска прошка от тях и от близките на хората, чиято смърт беше причинила. Тя се боеше от присъдата им и не бързаше да си отиде вкъщи. Това също беше аргумент в полза на предпазливостта. Тя отново измери с поглед грамадния мъж, седнал от другата страна на огъня.

Докато тя беше спала, Райън Фицджордж не само беше уловил заека с примка, но и беше използвал възможността да се измие в езерцето и да приведе дрехите си в що-годе приемливо състояние. Коженият панталон, тъмният кожен елек и дебелата ленена риза бяха силно пострадали от корабокрушението, но все пак можеха да се носят. Огънят и телесната му топлина бяха изсушили дрехите, само ботушите бяха окачени на два клона над огъня и привлякоха погледа на София към двата силни, боси мъжки крака със загрубели ходила и дълги, гъвкави пръсти.

Когато осъзна, че зяпаше стъпалата му с възхищение, огризвайки последното кокалче, тя се изчерви и бързо отмести поглед. Имаше чувството, че е надникнала в чужда спалня и е забелязала неща, които не я засягат.

За първи път вдигна глава, за да го погледне право в очите. След като бе извадил заека от набързо приготвената пещ, той сложи в жаравата дебело дърво, което бързо се разпали. Червеникавата, трепкаща светлина на пламъците подчерта твърдите контури на лицето му, кристалносините очи заблестяха като звезди под дъгите на тъмните вежди.

София изпита чувството, че към нея прескочи синя огнена дъга. Стрела от светлина, която стопли вътрешността й. Едновременно с това тя усети дълбока тревога, защото кръвта изведнъж запулсира във вените и сърцето й запърха като на пленена птичка.

— Сега пак са зелени — проговори напълно неочаквано дрезгавият глас. — Как успяваш непрекъснато да променяш цвета на очите си?

— Не го правя нарочно — вихрушката от необясними усещания я накара да реагира раздразнено. — Дори да не ти харесва, не мога да го променя. Това са очите на баща ми и на баба ми.

— Направиха ми впечатление още щом се качи на борда. — Райън се престори, че не е забелязал гнева й. — Котешки очи и лице на мадона.

София също си спомни кратката им среща и думите, които бяха разменили. Тогава бяха прозвучали съвсем различно.

— Доколкото си спомням, ти ме посъветва да се удавя — изфуча още по-сърдито тя. — Нима очакваш да се извиня, че не съм го направила?

— Заядливка!

Райън прибави още дърва в огъня и София забеляза, че здрачът се сгъстява. Сигурно беше спала няколко часа и по всичко личеше, че и през следващите часове нямаше да продължат пътя си. Да прекосят непознатата гора в нощния мрак — идеята беше повече от плашеща.

Докато обмисляше положението, друга част от съзнанието й се занимаваше с думата „заядливка“. Чувството й за справедливост твърдеше, че той има право да я критикува, но гордостта се бунтуваше срещу него. В крайна сметка победи разумът, който й внуши, че ще трябва да изтърпи и други неприятни неща, за да изиграе убедително ролята на слугиня.

Райън отново се учуди на способността й да се налага чрез просто мълчание. Изкаляното й бледо лице едва се различаваше, защото се беше отдръпнала от огъня. Въпреки това той усещаше почти физически как острият й ум проверяваше положението, опитваше се да го прецени и размишляваше как да продължи нататък.

— Странно момиче си ти — не издържа той и прекъсна натежалото мълчание. — Защо не ме попиташ какво смятам да правя, къде сме и кога ще тръгнем отново? Страхуваш ли се от отговора ми? Или не те е страх, защото ти е все едно?

— Това би ли променило положението ми? — отвърна София и сръчно избягна категоричното „да“, което изискваше честността.

Райън изхъмка недоволно.

— Вероятно не. И двамата имаме нужда от сън, за да си възвърнем силите. Утре ще се опитаме да намерим път, който да ни отведе близо до село или пристанище. Използвай времето да си отпочинеш…

София тъкмо се опитваше да разреши с пръсти един кичур от косата си, целият в пясък и кристалчета сол, който приличаше по-скоро на коренище, отколкото на обичайната й копринена коса. Кожата на главата я сърбеше, дрехите й, макар и поизсъхнали, бяха корави и дращеха. Въздишката й издаде гневно нетърпение.

Райън и този път отгатна измъчващите я мисли.

— Езерцето е плитко, дъното му е равно. Ако можеш да понесеш студената вода, иди да се окъпеш и да почистиш дрехите си — посъветва я той.

София скри ръце в скута си. Погледът й потърси ясната водна повърхност, която се губеше зад нея в мрака.

— Не се страхувай. — Този път Райън изтълкува погрешно колебанието й. — Ако не влезеш навътре, винаги ще усещаш здрава земя под краката си.

— Мога да плувам — отвърна кратко София и се опита да прогони спомена за вировете на Кукмер, където децата от Камбремер прекарваха много весели следобеди и се бяха научили да плуват под вещото ръководство на майка си.

— Наистина ли?

Във въпроса на Райън звучеше неверие, но София нямаше желание да му обяснява. Тя се надигна тромаво и се запъти към далечната част на езерото, където очите му и сиянието на огъня нямаше да я достигнат.

— Не отивай твърде далече! — извика подире й той, но не получи отговор.

Тихият тропот на крачетата й издаваше, че всяка костичка от тялото я болеше. Когато стъпките й заглъхнаха, Райън най-после си разреши проклятието, което отдавна напираше на устните му. Кой би помислил, че първият човек, с когото ще общува в старата родина, ще бъде това объркващо момиче?

За разлика от него, София виждаше много добре светлината на огъня и можеше да се ориентира по нея. Тя свали бързо дрехата си, смъкна ботушите, изпокъсаните чорапи и бельото и накрая остана само с тънката златна верижка на шията си. Покри я с длан и потрепери — както от хлада на падащата нощ, така и от спомена за граф д’Амонсек.

София-Роуз де Камбремер, която беше завъртяла главата на забележителния рицар, сега й изглеждаше съвсем друг човек. Тя свали накита с премръзнали пръсти и го стисна с такава сила, че пръстенът се отпечата върху дланта й. Къде да го скрие, за да не го намери придружителят й?

Тя се отпусна на колене и опипа жалките остатъци от одеждата си. Май й оставаше само дебелият, многократно нагънат подгъв на долната риза, която се беше запазила почти цяла. Майка й беше въвела тези практични дрехи за зимата. Тя мразеше внезапните пориви на вятъра, които се вмъкваха неканени под полите й и беше наредила долните женски ризи да се ушиват с многократно нагънати подгъви, за да тежат.

Едва след като скри на сигурно място единствената си скъпоценност, София се хвърли презглава в студената вода на езерото. Внезапният хлад й отне дъха, но едновременно с това облекчи болките от натъртванията и одраскванията. Тя заплува с мощен замах към средата на езерото и там легна по гръб, като разпростря косите си на всички страни.

Без да престава да движи краката си, тя разреса с пръсти тежките къдрици, за да измие пясъка и солта. Когато усети, че кръвта във вените й се вледенява, тя се върна на брега, водена от червеникавото сияние на огъня. Изпра дрехите си в езерото и многократно ги изстиска с премръзналите си пръсти.

Не й оставаше нищо друго, освен да навлече отново мократа риза. Може би щеше да изсъхне по-бързо, ако седнеше до огъня, колкото и скандално и неприлично да беше поведението й. Да се покаже пред чужд мъж по долна риза… Но тя беше слугиня, не благородна дама.

Райън я посрещна мълчаливо. Бялата сянка в мрака на нощта, която разпростря одеждите си по близките клони и окачи ботушите си до неговите на два здрави клона над огъня, излъчваше странно предизвикателство. Най-сетне тя се отпусна на земята близо до огъня, сви колене и разпростря ризата около себе си като камбана. Мекото сияние подчерта фината извивка на раменете, съвършените ръце и издадените колене.

Тя отново се зае да разресва дългите си коси с пръсти, но не издържа дълго и го погледна умолително.

— Би ли ми заел ножа си?

— За какво?

— Нямам намерение да го продам, нито да те пронижа — отговори сърдито тя. — Ще отрежа няколко върбови клонки, за да си вържа нещо като четка.

— Заядливка!

София се направи, че не е чула грубата дума, и протегна ръка за ножа. Тъй като беше седнала до една млада върба, тя отряза с изненадваща сръчност няколко млади клонки, обели ги и ги сплете на примитивна четка, с която разреса разбърканите си коси.

Райън я наблюдаваше с неприкрит интерес. Банята в езерото беше отнела от движенията й тромавостта и напрежението. Със съсредоточено смръщеното чело тя му напомняше за дете, което се бори със задача, надвишаваща силите му. Накрая София сведе глава, разпростря косата си и застина неподвижна. Едва сега мъжът забеляза, че въпреки огъня тя тракаше със зъби и явно беше премръзнала.

Той побърза да притури дърва, макар че това увеличаваше опасността да ги открият. Но нима имаха друг избор? Нощта беше хладна и ако тя се разболееше, нищо нямаше да я спаси.

От огъня стана по-светло и разкошната коса на София се събуди за нов живот. Досега къдриците й приличаха на тъмна грива с неопределим цвят, но огънят ги разкри в целия им блясък. Подсушените кичури възвърнаха обичайната си жизненост, скривана досега от солта и пясъка. Появяваха се все повече и повече медени, червеникави и златни кичури, които приличаха на огнен залез зад дървета, облечени в есенна премяна.

София усети засилващата се топлина и с благодарност отбеляза, че изсъхващата коса ставаше все по-лека и приятна. Кожата на главата й пулсираше, зъбите й престанаха да тракат. Тя пое дълбоко въздух и най-сетне преметна с дълбока въздишка буйната си грива през рамо, след което набързо я нагласи в обичайната форма.

Докато извършваше всички тези движения, характерни за нея от най-ранните й дни, тя вдигна поглед и видя смаяното лице на Райън Фицджордж. То изглеждаше почти детско и неочаквано младежко в неовладяното си учудване. Дълбоките бразди от двете страни на добре оформената уста бяха заменени от усмивка, а острите черти бяха отстъпили място на весело одобрение.

Това лице се вряза дълбоко в сърцето й и се срещна с нещо, което отдавна беше дремало там и сега се събуди за живот. Чуждо, необичайно вълнение, което доведе дотам, че и нейните устни се накъдриха и в очите й заискриха дръзки искри.

— О, небеса — промърмори той, после рязко вдигна ръка към очите си, за да изтрие усмивката, въодушевлението и радостта.

Стана й неприятно, че той престана да се усмихва, но в същото време изпита облекчение. Усещането за току-що преодоляна опасност накара ръцете й да затреперят и тя побърза да сплете пръсти.

Райън отчаяно се опитваше да се пребори с преживяния шок. Ето какво беше подушил острият му мъжки инстинкт зад жалкото същество, спасило се от корабокрушението, и то много преди очите и разумът да го открият.

Буйната грива, която хвърляше омайващи червеникави отблясъци, превръщаше София в напълно ново създание. Бледата й кожа сега беше като алабастър на скъпоценна статуя, очите блестяха, нежнорозовите устни грееха. Нито един мъж не можеше да я погледне, без да изпита примитивното, животинско желание да я докосне и по възможност да я завладее веднага без остатък.

За да овладее тази вихрушка от първични мъжки желания, той скръсти ръце пред гърдите и гласът му прозвуча още по-дрезгаво отпреди, когато си заповяда да направи забележка, която нямаше нищо общо с истинските му чувства.

— Ще сториш добре, ако прибереш къдриците си, момиче — изръмжа той. — Иначе горските птици ще си направят гнезда в тях.

София, която вече плетеше косата си на строга дебела плитка, се задъха от неочакваната обида.

— Ако ми дадеш една от кожените си връзки, ще изпълня желанието ти незабавно.

Пренебрежителният й тон му напомни за дамата на кея в Сен-Валери. Придружителката му явно беше възприела някои черти от поведението на господарката си.

— Не съм ти слуга, момиче! Никой ли не те е учил да изказваш молбите си учтиво?

— Пфу! — София грабна кожената връзка, която той й подаде, опитвайки се да скрие възмущението си от критиката му. Бедната Ауди със сръчните си ръце и острото си езиче беше добър пример за нахална слугиня. — Може би ме спаси от разбойниците, но това още не ти дава право да ме критикуваш, Райън Фицджордж!

— Имам си много по-важна работа, отколкото да критикувам едно слугинче с остър език, което явно си въобразява, че е кой знае какво.

— Аз не съм… — София едва не се плесна по устата. Света Богородице, ако му отговореше, както би направила София-Роуз де Камбремер, играта й веднага щеше да бъде разкрита. Тя сведе глава, стегна кожената връзка около дебелата, блестяща плитка и стана. — Щом продължаваш да си нелюбезен, ще отида да си легна. Лека нощ, Райън Фицджордж!

Райън видя очертанията на гъвкавата фигура под влажната риза и потръпна. Огънят освети съвършената извивка на хълбоците, дългите стройни крака и изкусително високите гърди, но илюзията отмина много бързо. Светлата риза се изгуби в мрака, а листата под преобърнатото дърво зашумяха, когато тя се опита да се намести удобно.

Едва сега мъжът си позволи дълбока въздишка. Отдавна вече не му беше студено. Точно обратното, мъчителната горещина на колкото неочакваното, толкова и необуздано желание го пронизваше с такава сила, че се наложи да промени многократно позата си.

Той хвърли бърз поглед към дървото и изпита чувството, че нощта е огряна от червеникава светлина. Никога не беше виждал толкова живи коси. Като че ли в тях беше скрит магнит и той не можеше да устои на привлекателната му сила.

Какво се беше случило? Къде беше останало желязното му самообладание? Умението да се държи на разстояние от хората? Способността му да задушава в зародиш нежеланите чувства? Нали горчивият опит го беше научил, че няма смисъл да рискува сърцето си в битки? Господи, сега трябваше да заспи и да се успокои. Да дари покой на болната си глава и да прати призраците от тази странна нощ в дълбоката забрава, където им беше мястото.

София лежеше под пласт сухи листа и се вслушваше в биенето на сърцето си. Огънят осветяваше сянката на мъжа, чиито живот така внезапно се беше свързал с нейния. Как го мразеше, този груб, недодялан дръвник с поведението му на скитник и многозначителното мълчание, което я караше да се чувства по странен начин заплашена.

И в същото време усмивката му, младежкото излъчване, прилично на изгряващо слънце. За момент бе повярвала, че е намерила нещо, което е търсила през целия си живот.

Глупачка! Каквото и да търсеше, щеше да го намери в прегръдката на Джъстин д’Амонсек. У благородния рицар, когото обичаше и който я ухажваше с такова нежно внимание. Той беше бъдещето й. Някой ден това ужасно приключение щеше да свърши и тя щеше да бъде отново с Джъстин. Опита се да извика в спомена си образа на норманския благородник, но когато очите й най-сетне се затвориха, в зениците й се бяха врязали очертанията на неподвижната воинска фигура до огъня.

Глава 5

София отвори стреснато очи и се озова лице в лице с червено-кафява катеричка, която седеше толкова близо до нея, че можеше да я хване. Малките кафяви очи я оглеждаха с напрегнат интерес, опашката на животинчето се движеше неспокойно насам-натам. Очевидно катеричката наблюдаваше натрапницата с крайно недоверие.

— Добро утро, миличка! — поздрави тихичко София, омагьосана от идилията.

Катеричката отговори на поздрава с едва доловимо изскърцване на зъбите и се изкатери по близкото дърво. По главата на София се посипаха парченца кора и я накараха да осъзнае, че пътуването към дома не я беше отвело в широкото, удобно легло в Хоукстоун.

Тя се надигна предпазливо и опипа крайниците си. Едва тогава потърси с поглед спътника си. Не се наложи да търси дълго. Остана с впечатлението, че за разлика от нея той не е затворил очи. Райън все още седеше край тлеещия огън. Този път над жаравата се печаха две риби на шиш и той ги въртеше с търпението на майстор готвач. Той усети, че се е събудила, без да се обърне.

— Побързай със сутрешния си тоалет, рибите ей сега ще станат — извика й той, сякаш беше чул незададения от нея въпрос. В гласа му звучеше нетърпение, като че ли беше сигурен, че тя редовно губи много време в утринния си тоалет. Защо си въобразяваше, че има право да я командва?

София сърдито стисна устни и опипа дрехите си, окачени на клоните. Бяха горе-долу чисти, но все още не бяха изсъхнали напълно. Трябваше да ги облече, тъй като гордостта й не допускаше да се яви пред Райън Фицджордж по риза под светлината на деня. Намъкна тежката рокля и завърза грижливо малкото връзки и панделки, които бяха останали здрави. За съжаление роклята беше много разкъсана и когато излезе иззад храстите, тя беше напълно наясно, че не приличаше по нищо на благородната госпожица де Камбремер, която излизаше пред изисканото общество с вродената си гордост.

Спътникът й обаче отбеляза само гъвкавата грация, с която тя разтърси дрипавите си поли, и огнената стрела на медноцветната плитка, която се люлееше по гърба й като дебела змия. Разпръснатата слънчева светлина на утрото, която проникваше през тънката покривка от листа и се отразяваше в ясната повърхност на езерото, придаваше на кожата й блясъка на майсторски обработена слонова кост. Строго стиснатите устни му напомниха за първите пъпки на дива шипка.

Но той не изпитваше щастие от толкова красота. Будна, чиста и отпочинала, тя беше мечтата на всеки мъж, а това означаваше ядове за всеки, който не искаше да привлича чуждото внимание. Какво го бе накарало да спаси точно нея?

— Благодаря за любезния поздрав — отговори тя на мрачното му мълчание и мина покрай него на път за извора, за да измие лицето и ръцете си и да се напие до насита с чистата вода.

Райън я проследи с потъмняло лице. Ядосваше й се, без да може да каже защо. Тя не се оплакваше, нито протестираше. Дори напротив, изглеждаше напълно примирена с положението си. Дори когато седна до него, за да увие краката си в остатъците от чорапите и да обуе влажните ботушки, не изрази недоволство с нито една дума.

— Имаш късмет, че господарката ти те е снабдила със здрави обувки и топли дрехи — отбеляза мрачно той. — Как попадна при нея? Норманка ли си? Сигурно си в дома й още от дете? Защо толкова бързаше да те изпрати на острова, след като самата тя не се качи на кораба?

Въпросите се изсипаха съвсем неочаквано върху главата на София. Трябваше да напрегне всичките си сили, за да проумее целта на тази канонада.

— Откъде знаеш… — пошепна тя, не можейки да довърши изречението, но той се хвана за думите й.

— Видях всичко… на кея в Сен-Валери. Ако дори половината от онези сандъци и вързопи са отишли в ръцете на разбойниците, те сигурно са безкрайно благодарни на пролетната буря.

София беше забравила напълно багажа си. И без това беше отишла при баба си с всичко необходимо, но лейди Елизабет беше настояла да снабди любимата си внучка с най-модните нормански одежди. Да не говорим за възхитителните подаръци на Джъстин. Въздушни воали от най-фина ориенталска коприна, сребърни гребени и четки, игли за коса с мънички смарагди, красиво избродирана торбичка за подаяния и какво ли още не…

Тя си забрани да мисли за богатството си, но острата болка от загубата затъмни зеленото на очите й и в опита си да се овладее тя прехапа устни до кръв. Ако се отдадеше на самосъжаление, щеше да наговори куп глупости и да влоши още повече положението си.

Райън видя треперенето на устните й и се почувства неловко. По-добре да се заеме отново с рибите си. Дали духовната й сила се коренеше само в шока от преживяното? Дали сега щеше да избухне в сълзи?

— Не се бойте, няма да заплача. — София изтълкува правилно неудобството му. Тя вирна упорито брадичка и изправи гръб. — Аз никога не плача. Кога най-сетне ще стане тази проклета риба?

— Смело момиче — похвали я облекчено Райън и избърса пепелта от шиша в големия лист, който беше приготвил точно за тази цел и го беше измил грижливо. После й подаде едната риба.

Както обикновено, тя си спести коментарите и се зае внимателно да отделя месото от костите, докато той направо впи зъби в ароматното месо.

Докато дъвчеше, той я наблюдаваше как последователно облизваше пръстите си и духаше, за да хване следващото парченце и да го пъхне между розовите си устни. Доставяше му огромно удоволствие да я гледа как естествено се храни, докато утринното слънце хвърляше червеникави отблясъци в косата й и едва доловимият бриз раздвижваше фините къдрички на слепоочията й.

София усещаше погледите му с интензивност, която я плашеше. Понякога можеше да каже с абсолютна сигурност какво става зад челото му, но имаше и моменти, в които напразно се питаше какво мисли той и какви планове кове. Колкото повече се опитваше да го опознае, толкова повече той й се изплъзваше. Тя остави доста голямо парче риба, защото гладът й изведнъж премина.

— Изяж я! — подкани я рязко той. — Кой знае кога ще ядем следващия път!

Тя го послуша, но стомахът й се разбунтува и не можа да преглътне следващата хапка.

— Не мога повече — проговори с мъка тя. — Накъде ще тръгнем?

Въпросът й му напомни, че разследванията му не бяха дали желания резултат.

— Капитанът се беше насочил към пристанището на Дувър, но бурята ни е изтласкала на юг. Къде ви изпрати господарката ти?

— Един от синовете й дойде на острова със Завоевателя и получи имение в близост до мястото на голямата битка — отговори предпазливо София, смесвайки истината и лъжата. — Тя искаше да отиде при него за Великден.

— Знаеш ли името му?

София поклати глава и изрече първата истинска лъжа.

— Наех се при нея само преди няколко месеца и не знам много за семейството й. Икономката беше много строга и не позволяваше да се клюкарства.

Това звучеше достоверно. Тъй като не последваха други въпроси, тя си позволи да въздъхне облекчено и реши да задоволи своето любопитство.

— А ти защо се връщаш в Англия? Да не си от норманите, които се надяват да извоюват слава и богатство под знамената на крал Вилхелм? Или си саксонец?

Откакто и младите саксонци се бяха поддали на норманското влияние и не си оставяха бради, а носеха косите си късо подстригани, вече беше трудно да се различи произходът от пръв поглед. Тъй като двата народа дължаха повечето си външни и вътрешни качества на чуждите моряци, които кръстосваха бреговете на Англия и Нормандия с драконовите си кораби, различията не бяха големи. С тъмната си коса и леденосините очи Райън Фицджордж можеше да бъде и келт, който водеше потеклото си от римските завоеватели.

— Какво те е грижа! — реагира той неочаквано грубо. — По-добре помисли какво ще правиш, когато влезем в някое населено място. Никак не е лесно за една чужденка да си намери подслон и работа, а на моята помощ не можеш да разчиташ. На този остров няма нито един човек, на когото бих могъл да кажа добра дума за теб!

— Не съм те молила да се застъпваш за мен — отвърна обидено тя. — Мога да се грижа сама за себе си.

Райън я погледна подозрително. София беше отговорила в прилив на наранена гордост и едва прикривано отчаяние, но той го възприе като женско високомерие.

— Пътищата на тази страна нямат нищо общо с домакинствата на благородните дами, котенце! Хайде да тръгваме, пък после ще мислим дали наистина можеш да се грижиш за себе си — побърза той да приключи дебата по обичайния си рязък начин.

— Къде отиваме? — попита София, подтиквана от желанието си да му противоречи.

— Във всеки случай на север. Слънцето ще ни сочи пътя. Рано или късно ще попаднем на някой от пътищата, които водят към Уинчестър или Солсбъри. Мисля, че и за двама ни ще е по-добре да попаднем в град, отколкото в някое селце, където всички се познават.

Това беше неочаквано подробно обяснение, което трябваше да я задоволи за следващите няколко часа. Доколкото София можеше да прецени, подутината на слепоочието му беше спаднала, но главата му все още бръмчеше и това се отразяваше зле на настроението му. Той й нареди строго да пие още веднъж от извора. После провери острието на ножа си и го скри на сигурно място в ботуша. След това тръгна напред, без да го е грижа дали тя го следва.

Прастарата дъбова гора, под чиито корони вървяха, скриваше слънцето и София скоро загуби всяко чувство за време. Единственото важно нещо беше да прави крачка след крачка, да не се спъва и да върви близо до широкоплещестата фигура, която крачеше пред нея мълчалива и ожесточена. Дърветата бяха толкова нагъсто, че Райън често се губеше от очите й.

Първия път, когато го загуби от поглед, тя се паникьоса, ускори крачка, спъна се в един корен и само следващото дърво я спаси от падане. Удари силно рамото си, но в същия миг откри водача си и увереността й се възвърна. Продължи напред с пулсиращо от болка рамо. Петите й също пареха като огън, тялото й се бунтуваше срещу необичайното напрежение. Защо този негодник не й позволяваше да си почине? Защо я водеше напред, като че съгледвачите на краля ги гонеха по петите?

С напредване на времето болките в крайниците и гневът се притъпиха. Защо да се оплаква? Тя не заслужаваше нищо по-добро. Трябваше да понесе последствията от необмислените си дела и желания. Небето я остави жива, за да се разкае. Най-малкото, което можеше да направи, беше да се подчинява и да върви, докато събере достатъчни сили, за да вземе нещата в свои ръце.

Тя не подозираше, че Райън Фицджордж я наблюдава с нарастващо уважение. Той изстискваше от нея всяка капчица сила, но това беше най-доброто и за двамата. Може би пътищата им скоро щяха да се разделят. Тя не беше момиче, което можеше да свърже съдбата си с мъж, който продаваше живота и войнските си умения на онзи, който предлагаше най-много, а пък той си имаше много по-важна работа, за да се залъгва с едно красиво личице и един бодлив характер!

Въпреки че беше с гръб към нея, присъствието й го измъчваше. Предателската фантазия рисуваше все нови и нови картини на любовни завоевания и тялото му трепереше от похот. Никога не беше изпитвал такава възбуда и такова объркване само при вида на една жена. Дали кожата й беше така копринена и на пипане? Дали гъвкавостта й щеше да се прояви и по време на любовната игра?

При това тя не правеше нищо, за да го спечели. Точно обратното, още от първия миг извади насреща му повече бодли от цяло гнездо млади таралежи и се противеше упорито срещу всяка проява на близост. Дали защото принадлежеше на рицаря, който я изпрати на кея? Защото се надяваше, че от другия можеше да получи повече, отколкото от скитащ рицар без име и положение? Или защото си въобразяваше, че може да действа независимо като мъж?

Напразни бяха очакванията му тя да покаже женска слабост или да помоли за почивка. Едва когато тя се олюля на брега на едно поточе, той проумя, че София по-скоро щеше да рухне, отколкото да помоли за нещо. Озова се при нея с две бързи крачки и я улови за хълбоците, за да й даде опора.

— Веднага седни на онова стъбло! — изкомандва рязко той и извади от елека си остатъците от сутрешното пиршество, грижливо увити в свежи листа. — Защо не ми каза, че си уморена, глупачке? — укори я той, но тя остана безмълвна. В очите му светеше гняв, насочен както към дебелоглавието, така и към мълчанието й.

София стисна още по-здраво устни и не каза нищо. Не беше свикнала да й говорят с този тон, нито да я подлагат на подобно физическо напрежение. Онова, което след корабокрушението бе потънало в море от безсилно отчаяние и мъка, сега се превръщаше в застрашителна действителност и тя умираше от страх, че много скоро ще престане да играе самоналожената си роля.

— Яж! — заповяда още по-грубо Райън и мушна едно късче студена риба между устните й.

София се задави още на първата хапка. Рибата беше приела вкуса на листата. Сутринта месото беше свежо и горещо, но сега беше отвратително и тя не се съмняваше, че в дома на родителите й дори свинете се хранеха по-добре.

— Остави ме… — прошепна безсилно тя и отблъсна протегнатата му ръка. — Не го искам!

— Постъпваш глупаво, но от мен да мине! — Райън вдигна снизходително рамене и погълна останалите късчета. — Скоро ще разбереш, че гладът е лош спътник.

„Безсрамен негодник! — изруга наум София. — Изобщо не искам спътник! Искам само да съм си вкъщи… или дори в Камбремер при лейди Елизабет. Искам да седя с Джъстин д’Амонсек в слънчевата стая и да слушам прекрасните комплименти, с които възхвалява красотата ми. Искам да нося мек лен, коприна и кожи, обувки, толкова леки и удобни, че да не ги усещам на краката си. Искам да се събудя зад завесите на алкова си и да забравя този страшен кошмар.“

Глупави, детински желания, тя го съзнаваше. Действителността беше друга: тя седеше с изтерзано тяло и лудо биещо сърце на едно полуизгнило стъбло някъде в пустошта на Ню Форест. И гледаше как яде един тип, който разкъсваше храната със зъби като хищник. Силни бели зъби, прави, без нито една дупчица. Това беше рядкост дори за млад мъж и показваше, че или не е страдал от глад, или е изключително здрав.

Тя следеше движенията на адамовата му ябълка и забеляза силните жили на шията, които показваха, че е свикнал да носи тежък стоманен шлем. Шията се губеше в отворената яка на сивата ленена риза и приличаше на бронзов стълб, който преминаваше в златни рамене и показваше, че бе прекарал дълго време в страни, където безмилостното слънце белязваше кожата. Дали цялото му тяло беше бронзово?

София се изчерви до ушите, като разбра накъде я бяха отнесли мислите й. Велики боже, какво я беше грижа какъв цвят имаше кожата на този мъж? Колкото по-скоро се отървеше от обезпокояващото му присъствие, толкова по-добре. Тя не се страхуваше от него, но близостта му я караше да се чувства притеснена и несигурна. Имаше усещането, че той иска да я промени и тя е безпомощна пред него.

Опита се да отклони вниманието си, като огледа внимателно околността. Светлото петно на обраслия с буйна зеленина бряг на потока беше толкова идилично, че й напомни за малките притоци на Кукмер. И там цъфтяха мънички жълти иглики и котенца и привличаха най-смелите пчели. Изведнъж й стана ясно какво означаваше този факт.

Това вече не бяха растенията от вътрешността на гората! Гъстите корони на дърветата се бяха разредили и слънцето рисуваше топли островчета по мъховете. Явно бяха съвсем близо до края на огромната гора! Тя премести погледа си по-нататък и се запита дали трябваше да сподели това откритие със спътника си. В този миг забеляза нещо, което с един удар изтри всички чудеса на природата.

Изпъшкването й събуди вниманието на Райън. Той вдигна глава и процеди ядно проклятие. В сянката на дърветата около тях се сключваше кръг от въоръжени мъже. Извадени мечове, корави лица с изписана на тях безмълвна заплаха, която не оставяше съмнение, че и най-малката съпротива ще завърши с незабавна смърт.

Глава 6

— Почиваха край потока, милорд! Жалка двойка, ако питате мен!

Някой силно смушка София между плешките, метна я напред и тя падна на колене. Едва успя да се подпре с ръце, за да не се просне с цялата си дължина. Още един шев на одеждата й се разкъса шумно. Въпреки това тя се изправи бързо, защото танцуващите копита на един боен кон бяха в опасна близост до лицето й.

Мъжът, който обузда коня с късата юзда, не направи опит да й помогне. Той беше едър и широкоплещест, но начинът, по който плетената ризница се опъваше в средата на корема, показваше, че не пренебрегва радостите на трапезата. Тлъстото розово лице под излъскания шлем с отворен наличник изглеждаше добродушно, но София не направи грешката да му повярва. Под светлочервеникавите рошави вежди лежаха дълбоко хлътнали, злобно святкащи очи, а недоволните гънки от двете страни на тънката уста свидетелстваха за холеричен темперамент.

Без да иска, тя пристъпи по-близо до Райън, който дори в тази ситуация беше запазил невъзмутимостта си. Само се беше надигнал и атлетичната му фигура веднага събуди любопитството на лорда.

— Кой си ти, момко? — попита небрежно той и София се учуди на пискливия глас, който някак не подхождаше на едрата фигура. — Кой е господарят ти?

— Сам съм си господар — отговори Райън, като че мечът, опрян в гърба му, не съществуваше.

След първото проклятие и бързия поглед към въоръжените мъже той не бе предприел нито един опит да вземе нещата в свои ръце. София се люшкаше между безпомощна ярост заради стоическото му спокойствие и изненада, че първата й среща с един английски благородник преминаваше толкова зле. Обикновено мъже като исполинът насреща й се отнасяха към дъщерята на лорд Хоукстоун с изключителна любезност.

— Не ми приличаш много на господар, драги — отбеляза все така небрежно лордът. — В кое село живееш и кой ви е старейшината?

— Роден съм свободен — повтори овладяно Райън. — Дължа почитание само на своя крал и се отчитам само пред собствената си съвест.

— Каква ти е професията?

— Войник съм. Наемам се при господари, които обещават добра печалба. Може би ще го направя и тук, ако намеря господар, който да оцени способностите ми.

— Ами жената?

— Моя е.

— Виж ти…

София усети как очите на грамадния сеньор я опипаха като мазни пръсти и си заповяда да остане мълчалива. Веднага разбра защо Райън я представи като своя жена. Той заставаше между нея и мъжете като неин защитник. Рицарски жест, който можеше да се очаква от баща й или Джъстин, но от негова страна беше изненадващ. Досега не беше оставил съмнение, че иска да се отърве от нея колкото може по-бързо. А сега я бе взел под своя закрила и това й се стори опасно. Съзнаваше, че той ще иска на първо място подчинение, а тя не виждаше основания да се подчинява нито на него, нито на когото и да било!

— Виж ти — повтори конникът и цъкна с език, изразявайки едновременно признание и недоволство. — Наистина ли си воин? А къде ти е мечът? Къде ти е оръжието?

— Проиграх го — сухият отговор отне дъха на София, но той беше придружен с подхилване, което убеди присъстващите във верността му.

— Ще проиграеш и живота си, ако не отговаряш почтително, момко! Къде си се бил?

— Попитайте за Черния Райън и ще получите отговор от всички турнири на континента — отговори хладнокръвно Райън, без да се трогва от заплахата. София веднага отбеляза, че бе скрил фамилното си име.

— Ще видим — изпухтя лордът. — Като начало ще имаш нов господар, Черни Райън! От днес си на служба при Хуго де Броуард, шериф на Уинчестър. Кралят ми е възложил да се грижа за реда и спокойствието в тази част на страната и имам нужда от всеки мъж, който умее да върти меча.

Хуго де Броуард… Името извика познато ехо в съзнанието на София. Ясно чу гласа на баща си, който миналата година се беше възмутил от новия кралски шериф: „Аз не бих поверил на този човек дори мелницата на брега на Кукмер, да не говорим за целия Уинчестър и околността. Този коварен негодник само се подмазва на краля и граби хората зад гърба му. В Уинчестър ще има бунтове още преди края на годината. Запомнете думите ми!“.

Тя не знаеше дали баща й се е оказал прав, но като гледаше шерифа, това й изглеждаше повече от вероятно. Божичко, той със сигурност познаваше господаря на Хоукстоун! Тя трябваше да мълчи като риба коя е и как се е озовала тук. Положението й беше достатъчно лошо, а ако узнаеше кого е заловил в гората, шерифът на Уинчестър с радост щеше да предизвика скандал, който да разтърси цялото кралство.

Човек като него с удоволствие щеше да разпространи клюката, че най-голямата дъщеря на лорд Хоукстоун се е скитала из Ню Форест с някакъв съмнителен наемник. Дори само по тази причина тя трябваше да одобри решението на Райън да не каже нито дума за корабокрушението.

Тя се надяваше, че родителите й все още не бяха узнали за отпътуването й от Нормандия и вярваха, че тя продължава да живее при баба си. Ако никой не беше оцелял след драмата в морето, щеше да мине доста време, преди вестта за катастрофата да стигне до семейството й. Дотогава тя щеше да се добере до дома си и да обясни защо е била принудена да се крие и преструва.

— Ласкаете ме, милорд — прозвуча гласът на Райън, който се държеше така, сякаш високият господар го беше поканил да пие вино от чашата му. — Но аз съм много…

— Възрастта ти не ме интересува, драги! — прекъсна го рязко шерифът. — На моя земя не търпя безделници и съмнителни скитници. Но аз съм добър християнин и ще ти позволя да избереш. Или ще постъпиш при мен на служба, или ще те застигне обичайната участ на дръзналите да проникнат в Ню Форест: ще те обесим на най-близкия дъб!

София усети как мускулите й се стегнаха от напрежението да остане неподвижна, със сведена глава, без да си отваря устата. Баща й явно беше преценил съвсем правилно шерифа, а съдбата, която я очакваше, в случай че Райън Фицджордж увиснеше на въжето, беше повече от страшна. Дебелият щеше да я предостави на хората си, естествено, след като самият той се забавлява до насита с нея. Без закрилата на баща си или съпруга си, всяка жена беше безпомощна и безправна: лесна плячка за всеки негодник, който й хвърлеше око. Райън също се тревожеше за това, макар че по лицето му не пролича нищо.

— Явно вие държите по-добрите карти, милорд — отговори кратко той и само София усети как гласът му потрепери от студен гняв.

— Така мисля и аз — отговори носово шерифът и махна на един от придружителите си, който явно командваше въоръжения отряд. — Дай на Черния Райън кобилата, която взехме от хлапето в Пийчсток. Вярвам, че ще го занесе до Ейлсбъри, а там ще видим дали способностите му заслужават нещо по-добро.

— В Ейлсбъри ли отивате?

В гласа на Райън прозвуча съвсем нов тон и София наостри уши. Той очевидно познаваше това място, докато тя чуваше името за първи път. За щастие шерифът изтълкува въпроса като естественото любопитство на всеки новак и го удостои с отговор.

— Кулите на Ейлсбъри владеят устието на Солент в края на гората. Кралят много държи те да са под властта на заслужаващ доверие господар, послушен на Негово величество.

— Какво престъпление е извършил господарят на Ейлсбъри, та е загубил кралското доверие?

— Ти явно държиш на точността, момко. Е, добре, ще ти кажа, че господарят на Ейлсбъри почина между Коледа и Деня на тримата крале. Не остави наследници, което означава, че моята задача е да завзема Ейлсбъри от името на краля и да го задържа. Хайде, качвай се на коня, защото ни предстои доста път!

Преди да е осъзнала какво точно им се случи, София вече седеше пред Райън Фицджордж на гърба на мършава кобила, нещо средно между товарно муле и кранта за клане, и стискаше с всички сили дървената рамка на седлото, което издаваше, че предишният му собственик не е бил особено заможен. Оскъдната украса беше тромава и зле изработена, кожената седалка беше дело на несръчен или небрежен майстор. Кобилата препускаше в неравен тръс, който ги задържаше в средата на въоръжения отряд, и дори опитна ездачка като София едва пазеше равновесие.

— Отпусни се, момиче. Аз ще внимавам да не паднеш в калта — пошепна в ухото й Райън. Силните му ръце й вдъхнаха малко сигурност, но тя усети с такава сила непосредствената му близост, топлото мъжко тяло и докосването му, че се скова още повече и се опита да се отдръпне.

— По дяволите, защо непрекъснато мърдаш? Не можеш ли да седиш спокойно, жено? — изруга сърдито Райън. — Радвай се, че вече не вървиш пеша!

— Ядове ли си имаш с малката, приятел? — Един от войниците бе чул проклятието и се ухили на София. Отдавна небръснатото му лице беше скрито под прост шлем. — Като й се наситиш, отстъпи ми я! Отдавна не съм яздил женска, а както я гледам, сигурно може да достави удоволствие на мъжа!

Макар че не разбра истинското значение на дръзкото предложение, София почервеня от гняв. Без да мисли, тя прониза войника с поглед, който съдържаше цялата сила на гордия й темперамент. При този поглед и най-дръзките слуги ставаха послушни и четяха всяко желание от устните й. Ала простият войник не се уплаши, дори напротив, развесели се още повече.

— Твоята женичка има огън в хубавото си задниче, Черни Райън. Веднага го разбрах! Явно ще си живеем весело в Ейлсбъри!

Той обърна коня си и препречи пътя на Райън. Маневрата обгърна двамата с облак прах, защото в края на гората слънцето отдавна беше изсушило локвите и тинята. Беше цяло чудо колко бързо бяха оставили зад себе си самотата на Ню Форест и бяха стигнали пътя, който водеше към брода през Солент. Бързото препускане им пречеше да видят ясно новите си придружители, да не говорим за другите пътници, които страхопочтително правеха път на шерифския отряд.

София се закашля ядно, но когато понечи да каже на Райън високо и ясно какво мислеше за хиленето, с което той бе отговорил на наглостта на непознатия, коравата му, мазолеста ръка притисна заплашително полуотворената й уста.

— Нито дума. — Безизразният му глас прозвуча толкова тихо, че тя напрегна слух. — Докато вярват, че ми принадлежиш, мога да те закрилям. Ако ми възразяваш, ще загубиш единствения си защитник.

Когато ръката му най-сетне освободи устата й, София изпръхтя презрително.

— Скоро ще си проличи кой е загубил — изсъска тя съвсем тихичко, за да не привлече вниманието на мъжете. — Защо не пришпориш тази проклета кранта и не ни отведеш на сигурно място? Защо яздим с този шериф и бандата му негодници като послушни агънца? Той няма право да ни държи като пленници, нито да те принуждава да му служиш и ти много добре го знаеш!

— Той има правото на силния. Нямам никакво желание да увисна на следващия дъб, котенце — отвърна с усмивка Райън. — Не мога да победя кралския шериф и дузина въоръжени мъже само с ножа си. И защо да се бия с човека, който ми обеща заплата, кон и дори оръжие? Аз съм наемник, който предлага услугите си, забрави ли вече?

— Велики боже! — София извъртя очи към небето, смаяна от толкова глупост. — Де Броуард е негодник, не го ли разбра веднага? Каквото и да търси в онова Ейлсбъри, аз съм готова да се обзаложа, че поставя на първо място собствените си интереси, а не кралските. Ако наистина е вярно, че старият господар на замъка е умрял, значи шерифът иска да си присвои осиротялото имение. Не може да има друга причина за това бързане, защото имение без потвърден наследник автоматично отива в ръцете на краля.

София усети как Райън смръщи чело, макар че не можеше да го види.

— Ти знаеш учудващо много за законите на тази страна, малка норманке.

София се укори за глупостта си и отчаяно затърси приемливо обяснение.

— Нали ти казах, моята господарка има роднини от тази страна на канала. Тя много държи да запази властта и притежанията си и е осведомена за всичко, което би допринесло за забогатяването й. Слушала съм я да говори с часове за новите кралски закони.

Това беше вярно, защото лейди Елизабет все още не можеше да прости на Вилхелм, че най-младият й син се беше заклел във вярност на незаконния син на стария нормандски херцог. Това, че сеньор де Камбремер беше намерил в Хоукстоун любов, власт и богатство, според нея не можеше да компенсира факта, че той бе напуснал родината си, за да живее в новото кралство. Според нея Англия — естествено, с изключение на Хоукстоун — беше остров на най-мрачно варварство.

— Защо си убедена, че шерифът жадува да завладее Ейлсбъри? — попита настойчиво Райън.

— Защото е жаден за власт и богатство, освен това постоянно кове интриги. Ако имаше поне малко разум, веднага щеше да го прочетеш на лицето му — изсъска ядно София. — Ако свържеш съдбата си с неговата, не те очаква добро. В крайна сметка отново ще победи кралят, както става винаги, и ти ще бъдеш унищожен заедно с господаря си.

— Играта изобщо не е започнала. Възможно ли е, освен всичко друго да си склонна и към черногледство?

София беше толкова гневна, че едва не затропа с краче, но на гърба на коня това беше невъзможно. Трябваше да продължи с думи.

— Щом Ейлсбъри се намира на другия край на Солент, това означава, че се отдалечаваме твърде много от пътя за Уинчестър — обясни нетърпеливо тя, имайки предвид и посоката, в която се намираше Хоукстоун. Трябваше да се пребори със сила с настойчивото си желание да грабне юздите и да пришпори жалката кобила.

— И какво от това? — Райън вдигна рамене и докосването му предизвика странни тръпки по гърба й. — Нямаме какво да губим, но можем да спечелим нещичко.

София отново изпръхтя презрително. Първо, защото не можеше да сподели неговата гледна точка, и второ, защото имаше непогрешимото усещане, че той не й казваше всичко, което мислеше. Притисната до силното му тяло, тя усещаше равномерното му дишане и като че ли споделяше чувствата му.

У него имаше някакво странно нетърпение, някакво напрежение, той целият беше като опъната тетива на лък, но едновременно с това изпитваше и нещо друго, което тя беше готова да нарече страх. Страх у този безстрашен и безчувствен мъж? Сигурно се лъжеше!

Глава 7

— Наемник, който е проиграл оръжията си и не е направил опит да си ги възвърне? Май много не те е грижа за доброто ти име, приятелче!

София чу подигравателния въпрос и се скри още по-дълбоко в сянката на ниско надвисналите клони на върбата. Дървото се намираше в края на мястото за лагеруване и я защитаваше от любопитни погледи. Райън настойчиво я беше посъветвал да се крие. Самият той се беше смесил с новите си другари и явно нямаше проблеми да общува с недодяланата компания. Спокойният му отговор на предизвикателството го доказа.

— Умният мъж не се опълчва срещу орда негодници, когато численото превъзходство е огромно, драги — отвърна делово той. — Нямах никакво желание да прибавя към коня и оръжията си и собствения си живот, и този на жена ми.

— Значи си избягал? Ама че страхливец! — изсмя се другият и другарите му се закикотиха грубо.

Райън като че не усети обидата.

— Какво са оръжията и конят? Нали видя, свободният рицар трябва само да намери подходящ господар, за да влезе отново в занаята.

— Женски се намират навсякъде…

— Но не и тази!

Лудият смях, който последва думите на Райън, накара София да се изчерви. Явно спътникът й беше придружил изказването си с недвусмислен дързък жест. Велики боже, в какъв капан беше попаднала! Нима корабокрушението не беше достатъчно? Защо демоните на съдбата й изпращаха това ново изпитание?

Междувременно тя имаше чувството, че всеки чифт очи в този временен лагер, вдигнат от шерифа в падащия здрач, следеше движенията й. Имаше едно-единствено обяснение за това, че той и хората му избягваха селата и именията, покрай които минаваха. Беше решил да завладее Ейлсбъри тайно и да постави краля и цялата страна пред свършен факт, преди някой да е успял да предупреди обитателите на имението. Там щеше да отстрани всички неудобни свидетели, а после да представи пред краля фалшифицирани доказателства, че крепостта и земите са станали негови по напълно законен начин. За съжаление кралят беше болен и беше твърде зает с непокорния си син, което улесняваше хората като шерифа в подлите им дела.

Увит в подплатена с кожи наметка, де Броуард седеше пред огъня и често надигаше към устата си меха с вино. Колкото и да копнееше за топлина в хладната пролетна нощ, София не посмя да се доближи до огъня. Не смееше дори да гледа натам, защото шерифът честичко я търсеше с поглед и начинът, по който облизваше пълните си устни, я разтреперваше.

— Нося ти нещо да се стоплиш!

Старо одеяло, вкоравено от мръсотия, нетърпимо вонящо на коне и мъжка пот, падна върху раменете й. Райън седна до нея и със собственически жест я взе в прегръдката си.

— Да не си луд! — София напразно се опита да се изтръгне от яката му хватка. Той беше топъл, но тя не можеше да се наслади на близостта му.

— Тихо, котенце! — Дъхът на Райън помилва тънките кичурчета на слепоочията й, но ръцете му останаха сключени около раменете й. — Нима забрави, че си моя жена? Участвай в играта, защото аз казах на онези типове, че съм луд по теб и ще прережа гърлото на всеки, който се осмели да посегне към полите ти с мръсните си лапи.

София потрепери, но не разбра дали от страх или от неочаквания приток на топлина, който се разля по тялото й. Не беше възможно вонящото одеяло да е събудило у нея такова силно усещане за уют и задоволство. Ръката на Райън притискаше тила й. Силни пръсти, които лека-полека се отпуснаха и накрая започнаха да милват чувствителната й кожа.

Този път Райън забеляза потреперването й и тихият му смях я накара да се изчерви от срам. Тя не знаеше какво беше сторила, за да й се надсмее, но инстинктът й подсказваше, че бе допуснала грешка.

— Трябва ли да ме… — Тя затърси правилната дума и я намери в речника на бедната Ауди, която на тръгване от Камбремер се оплака горчиво от нежеланото внимание на един саксонски ратай, който я задиряше. — Трябва ли да ми досаждаш така?

— Ти предизвикваш всеки мъж да ти досажда, котенце! — промърмори развеселено Райън, докато пръстите му жадно се плъзгаха по коприненомеката кожа. — Стой мирна — или искаш всички да разберат колко си опърничава?

— Това е отвратително! — изсъска София с едва удържан гняв. — Ти се възползваш от положението. Един човек на честта не постъпва така.

— Никога не съм твърдял, че съм човек на честта. — Тя усети смеха му само по потръпването на едрата фигура, което се предаде и на нея. — Но с пълно право мога да твърдя, че знам как да доставя радост на едно момиче. Затова се отпусни. Не съм груб като онези типове там. Правя ти само добро.

София пое шумно въздух. Искаше да му каже толкова много неща наведнъж, че гърлото й се сви. От устата й излезе само тих, ужасен стон, който бе изтълкуван напълно погрешно от Райън.

Той огледа бледия овал на лицето й, в което широко отворените очи приличаха на дълбоки, неизбродни езера, и нежно помилва с палец долната устна на полуотворената й уста.

— Видях как целуваше рицаря в пристанището. Ти беше, нали? Ще ти помогна да го забравиш!

Джъстин! Името се заби като нож в сърцето на София. Как смееше този грубиян дори да споменава благородния рицар! Та той не заслужаваше даже да трие копитата на Джъстиновия кон, камо ли пък да докосва годеницата му!

Гневът на София се подхранваше не толкова от последната забележка на Райън, колкото от собствената й реакция. Защо сърцето й биеше като чук, докато беше в прегръдката му? Защо устната й пареше под милувката му? Защо дълбоко в нея се надигна объркващо, властно любопитство, което помиташе като бурен вятър съмненията, страха и недоволството? Откъде дойде неукротимият копнеж, който нямаше нищо общо с гордостта и задоволството, което изпитваше, докато благородният граф д’Амонсек я ухажваше?

Райън Фицджордж, който делеше вниманието си поравно между София и мъжете, които не смееше да подценява, не забеляза обезпокояващото раздвоение на чувствата й. Ала веднага усети, че тялото й в ръцете му се промени. Сковаността изчезна и отстъпи място на мека топлина. Забеляза също ускореното, накъсано дишане и факта, че тя забрави да затвори изкусително отворената уста. Това беше недвусмислено послание, което всеки мъж беше длъжен да изпълни.

Той се наведе над мамещите устни и вкуси онова, което тя несъзнателно му бе предложила. Започна целувката с лекотата на мъж, който приема всички развлечения, които му се предлагат. После изпита чувството, че някъде в неизвестното се е затворила врата, че се е затворил кръг, чакал от цяла вечност да получи съвършенство.

Тя имаше вкус на рози, това беше всичко, за което можеше да мисли в първия миг на смайване. Устните й напомняха набъбнала, все още затворена розова пъпка, която под целувката му омекна и разцъфтя. Целувка, която имаше вкус на лято и слънце, на буйна страст, птича песен и блаженството, което мъжът изпитва, когато се наведе над бистър като сълза поток. Целувка, която веднага събуди желанието за следващата.

Въпреки всичко София не бе помислила, че той ще има наглостта да я целуне. Все още не беше проумяла, че окончателно е оставила зад гърба си живота в Хоукстоун. Дъщерята на Розовата кула, разглезената, капризна и своенравна девойка остана неподвижна в прегръдката на Райън, защото не можеше да разбере какво става с нея. Даже Джъстин не смееше да посегне към ръката й, без да я е помолил за разрешение.

Фактът, че този недодялан воин се осмели да я смачка в силните си ръце като най-обикновена слугиня, а после притисна коравата си, топла уста върху треперещите й устни, я парализира. Ала във вцепенението изведнъж нахлу такава буря от усещания, че я понесе като вихрушка. Тя се удави в топлина, в необичайното опиянение на една сладост, толкова нова и чужда, че не намираше думи да я опише. Цялото й същество се разтвори и се устреми към него.

Тази целувка докосна не само устните, а цялото й тяло. Сърцето й заби като лудо, кръвта зашумя в ушите й, светът около нея се разтвори в нищото. Тя не усети как вдигна ръце, за да обвие тила на Райън, и търсейки опора, се притисна до коравата фигура на воина.

През това време мъжките ръце се плъзгаха жадно по съвършените форми, на които се бяха възхищавали очите му, и не срещаха съпротива. Едва доловимият стон в гърлото й му изпрати още едно недвусмислено послание, да не говорим за инстинктивното движение, с което тя се притисна към долната част на тялото му. Перлите, които увенчаваха гърдите й, бяха толкова набъбнали, че той ги усещаше през кожения елек. Ръката му обхвана меката й гръд и парещото желание заплаши да надвие повелите на разума.

— Ей, Черния! Ще ни дадеш ли женичката си, щом свършиш с нея?

Грубият глас разкъса магичните облаци, в които плуваше София. Смисълът на думите проникна в съзнанието й много по-бавно. Райън изръмжа някакво проклятие и светкавично я бутна зад себе си, за да я прикрие с тялото си.

— Тя не е уличница, Ланс, тя ми е жена! — отговори ледено той. Камата му изведнъж описа дъга във въздуха. Никой не бе видял кога я е извадил. — Съветвам те никога да не забравяш този факт, капитане! Защото това ще бъде последната ти грешка!

Водачът на въоръжените мъже се уплаши не толкова от камата, колкото от хладнокръвието и увереността, с които говореше Райън. Този мъж беше опасен. Не беше нужно да си особено умен, за да разбереш, че умее да се бие. Затова Ланс сви примирено рамене и се изплю шумно в краката на София.

— А ти по-добре не забравяй, че тръгваме на разсъмване, Райън. Ще й се наслаждаваш, щом завземем Ейлсбъри.

— Ти командир на воини ли си или досадна бавачка? — изсъска в отговор Райън, а София се скри под одеялото, което й бе донесъл.

— Млъквайте! — Де Броуард се появи изненадващо от мрака. — Ако жена ти ни създава ядове, за мен ще бъде удоволствие лично да й прережа гърлото, Райън. Не обичам, когато хората ми се карат помежду си. Ако искаш да ми служиш добре, трябва да се подчиняваш и да не ми създаваш проблеми. Ланс, ти поемаш първата стража. Вече разбрах, че похотта не ти позволява да заспиш.

София се осмели да диша едва когато отново остана сама с Райън. Но беше ужасена не толкова от шерифа и бандата му, колкото от собствената си лудост. Какво я бе прихванало, та се държа като замаяна слугиня и изтърпя неприличното внимание на един долен тип — макар че мъжът до нея изглеждаше наистина забележително. Къде останаха гордостта й, чувството за чест и приличие?

— Не ме докосвай! — изсъска тя веднага щом той се обърна към нея.

— Нямам такова намерение — изръмжа той с не по-малка ярост. — Ти си по-лоша от отрова, момиче. Капка по капка наля в кръвта ми дяволското си изкушение и бях готов да забравя дори собственото си име!

София изхъмка презрително и се обгърна в обидено мълчание. И тя можеше да го обвини в същото — дори с по-голямо основание. В края на краищата тя беше сгодена благородна дама и познаваше всички правила на ухажването в двора. Онова, което й предлагаше Райън, беше евтината храна на наемник. Плътско желание и насилие над собствената воля.

За да демонстрира презрението си, тя многократно изтри устата си с ръка. Щеше да обели кожата си, но да изтрие на всяка цена спомена за целувките му! Никога повече нямаше да му позволи да я докосне!

Райън видя жеста и изруга глухо. И той кипеше от гняв срещу себе си. Никога не беше занемарявал до такава степен бдителността и предпазливостта си, и то заради едно момиче! Още малко, и щеше да я вземе тук, на място, пред очите на всичките тези мъже, обезумял от желание и неизпитвана досега жажда.

Как го беше омагьосало това момиче, него, разумния, винаги владеещия чувствата си? Трябваше да се отърве от нея веднага щом му позволяха обстоятелствата. Беше се завърнал в Англия със съвсем друга цел и нямаше да позволи на никого да го забърква в нови каши.

— Това ли е Ейлсбъри?

София смръщи финото си носле и стигна до извода, че освен всичко друго Хюго де Броуард беше и празноглавец. Какво, за бога, смяташе да прави с тези обрулени от вятъра кули и със старомодните постройки, които според нея не бяха ремонтирани още от последното нападение на драконовите кораби?

— Естествено замъкът не може да се сравни с норманските крепости — призна Райън, който беше едновременно ядосан и възхитен от намръщеното й носле. Слънцето беше нарисувало светлокафяви точици върху гордия, прав нос, а когато София изразяваше презрение, те сякаш изпълняваха дързък танц.

— По-скоро бих го сравнила с кошара за свине — поправи го подчертано пренебрежително тя.

Свикнала с простора на Хоукстоун, с грижливо поддържаната римска вила и величествената Розова кула, София веднага окачестви Ейлсбъри като смешно, занемарено и незначително имение. Защо кралят държеше да притежава тази бедняшка крепост, която властваше над сиви мочурища и където лагеруваха само чайки? Защо спътникът й подсъзнателно очакваше тя да се впечатли силно от тази купчина камъни? Сигурно защото продължаваше да я смята за глупава слугиня, която никога не беше виждала Англия.

Райън стисна челюсти в трудно потискан гняв, макар че дълбоко в себе си признаваше истинността на казаното от София. Най-доброто, което в този момент можеше да се каже за Ейлсбъри, беше, че изглежда повече от западнало. Ако зад стените наистина живееха хора, те явно не смятаха за необходимо да сложат стража, камо ли пък да възвестят за съществуването си с някакви знамена. Ейлсбъри очевидно не се интересуваше от защитата на близкото пристанище Хайт, едно от основните му задължения във времето, което той помнеше.

Погледът му обходи болезнено познатите стени и се върна върху гордия профил на спътницата му. След онзи странен изблик на страст помежду им тя се държеше подчертано на разстояние. Ако постоянните й старания да избягва всякакъв допир до него, дори когато бяха на седлото не бяха толкова досадни, той сигурно щеше да се забавлява. Но сега тази явна проява на недоверие го вбесяваше. За какъв го мислеше тя, за глупак, неспособен да се владее, в невъзможност да удържи похотта си дори посред бял ден?

Сигурно щеше да се смае, ако можеше да разбере, че София се държеше настрана по-скоро заради себе си. Тя не вярваше, че след случилото се в гората няма да се размекне втори път. Предишната вечер беше оставила у нея някаква неясна потиснатост, която заплашваше да разруши окончателно и без това сериозно нараненото й самоуважение. Не й харесваше, че един съвсем чужд човек изведнъж е добил толкова силна власт над нея, а и изобщо не й се искаше да мисли от какви източници се захранваше тази власт.

Шерифът на Уинчестър, който беше спрял отряда си с властен жест точно на мястото, където реката се вливаше в морето, също оглеждаше празните зъбери на крепостта. Очите му търсеха не толкова явните следи на занемаряване, колкото несъмнено благоприятното положение на Ейлсбъри между Солент и морето. Който притежаваше замъка, можеше да контролира всеки кораб, влизащ в пристанището на Хайт. Макар че нямаше значението на Дувър или Хейстингс, то беше много добре защитено и предлагаше убежище и на големи кораби. Хайт можеше да придобие още по-важно стратегическо значение при сегашното положение, когато кралят на Англия беше скаран с най-големия си син в Нормандия.

— Напред!

След сигнала на шерифа отрядът се раздвижи. София усети как Райън провери острието на меча си, даден му от де Броуард тази сутрин — заедно с циничния съвет да си набави липсващите оръжия от жертвите на предстоящия сблъсък.

Тя се опита да потисне надигащия се в сърцето й страх. Баща й беше воин, но самата тя, сестрите и брат й бяха изживели детството си спокойно и мирно под Розовата кула. Тя познаваше битките само от героичния епос и от оскъдните разкази на баща си.

Какво щеше да стане с нея, ако Райън се принудеше да размаха меча си? Дали щеше да я хвърли от седлото като досадна пречка, точно пред копитата на някой побеснял боен жребец?

— Напразно се тревожиш. — Той пак бе прочел мислите й. — По всичко личи, че в Ейлсбъри има само пияници, които се търкалят на сламата в залата. Сигурен съм, че веригата на подвижния мост е толкова ръждясала, та няма да може да се раздвижи.

— Нали ти казах, че прилича на кошара за свине — промърмори София и в гласа й имаше недвусмислено облекчение.

— Проклятие! — избухна ядно Райън. — Не би ли могла да обуздаеш поне малко вроденото си норманско високомерие? Макар че в Ейлсбъри живеят саксонци, те са хора, а не животни!

Вродено норманско високомерие! София повтори обвинението наум и се възмути от крещящата несправедливост. За съжаление сега не беше подходящият момент да му обясни, че половината кръв във вените й идва от този остров. Че от страна на майка си, господарката на Розовата кула, тя разполага с дълго, предълго благородно родословие, което е с римски и келтски корени.

Както обикновено, тя мина в нападение, за да се защити.

— Във всеки случай моята господарка щеше незабавно да уволни капитана на крепостната стража. Но първо щеше да го накаже строго за небрежността му. — Нищо не можеше да я убеди, че трябва да промени строгата си присъда.

— Те наистина нямаш ум в главата си! Как можеш да хвалиш една жена, която с безогледната си заповед изпрати дузина свои служители на смърт! Или вече си забравила как стигна до Англия?

София изсъска като разярено змийче.

— Ти да не си по-добър? Веднага се съгласи да последваш този безскрупулен господар, който пренебрегва интересите на краля и преследва единствено своите користни цели!

Райън я поздрави вътрешно за непоколебимия боен дух и умението й да води словесни престрелки. Издръжливостта, която й бе помогнала да се спаси при бурята, не й позволяваше да свие платната дори в незначителните двубои. Винаги опитваше всичко, за да спечели. Впечатлен от смелостта й, той в същото време не можеше да забрави аромата на рози, който излъчваше кожата й, и объркващата чувственост на целувките й. Споменът веднага бе последван от настойчивото желание да вкуси всичко това отново.

— Кой ти казва, че и аз не играя моята игра? — промърмори той съвсем близо до ухото й и веднага се ядоса, че беше сметнал за нужно да направи тази забележка.

Усетила устните му почти върху ухото си, София потрепери и също се ядоса, че се впечатляваше толкова само от топлината на дъха му. Никога вече нямаше да се поддаде на магията, която излъчваше близостта му. Той не биваше да забележи колко глупави бяха реакциите й.

— Тогава си играй глупавата игра сам и ме остави да си ида — отговори с едва скривано нетърпение тя. — Аз нямам какво да правя в Ейлсбъри, нито имам място в плановете ти.

— Търпение, котенце! — възрази раздразнено Райън. — Нали не искаме негово лордство да си помисли, че не се интересувам от теб?

Този път София не можа да скрие потреперването си. То полази мъчително по цялото й тяло и разпространи опасно чувство на безсилие и фатализъм. Щеше да бъде благодарна на небето, когато вече нямаше да й се налага да прекарва часове наред на седлото пред този тип, притеснена от присъствието му, от мъжествеността му и от глупавото желание да забрави всичко в обятията му.

Глава 8

Отблизо Ейлсбъри изглеждаше още по-занемарено, отколкото отдалече.

София се люшкаше между паниката и възмущението, когато конете изтрополиха по арката на стария каменен мост. Мостът беше построен над широк ров, който пазеше крепостта от прастари времена, и свършваше пред тясна, дълбока порта във външната стена. Но вместо с вода ровът беше пълен с водни растения и боклуци. Наоколо се разнасяше ужасна воня и тя затвори очи, за да не вижда безформените образувания, които бавно изгниваха в блатото.

Както беше предположил Райън, портата зееше отворена, стражите бяха офейкали. По пасищата пред крепостта вместо коне пасяха само няколко овце, които чакаха пролетното стрижене, а зад вътрешната стена в прахта се ровеха пилци. Голямата сива каменна къща, притисната между две наблюдателни кули по-скоро по целесъобразност, отколкото за красота, напомни на София за стара саксонска зала.

Малко момче в дрипава ризка дотича от северната кула и спря като улучено от гръм при вида на въоръжения отряд. София видя широко отворените очи, кръглото, мръсно лице и зачака да чуе писъка, който неминуемо щеше да последва първия шок. Но не се случи нищо, ако не се смяташе, че до детето се довлече слабо старо куче и вместо да се разлае, се прозина. Ейлсбъри падна като зряла ябълка в лапите на Уинчестърския шериф.

София беше готова да въздъхне облекчено, когато усети вълната луд гняв, обзела Райън Фицджордж. Какво, за бога, го беше разгневило толкова силно? Че не беше имал възможността да изпробва новия си меч? Тя усети как той стисна зъби, за да запази самообладание и да не издаде гнева си. Велики боже, какво го мъчеше?

Напрежението се върна и тя безмълвно стисна устни, докато шерифът ревеше заповедите си и мъжете бързо скачаха от седлата. София стъпи на земята с изтръпналите си крака и се огледа безпомощно. Какво да прави сега? Да последва мъжете, които заемаха стратегическите места по заповед на лорда или се запътваха към къщата?

— Остани при коня — посъветва я приглушеният глас на Райън. — Ако стане нещо, възседни го и бягай. Ако се натъкнем на неочаквана съпротива, никой няма да има време да те преследва.

Тя потърси погледа му и студенината на сините очи задуши възраженията й.

— Не се притеснявай за мен, ако ни нападнат. Научен съм да се грижа за себе си.

София прие заповедта, ала не се учуди, когато се разбра, че няма да стане нужда да я изпълни. Никъде не срещнаха съпротива, дори в голямата зала. Ако нещо властваше в Ейлсбъри, това беше леността. Явно и по времето на починалия барон е било същото.

След като не чу шум от битка и дрънчене на оръжие, София се промъкна предпазливо в голямата зала и с мъка успя да скрие спонтанния си ужас. Онова, което някога е било слама, разпръсната върху каменния под, сега представляваше воняща сплъстена маса от мръсотия и животински изпражнения. В тесните прозорчета гнездяха диви гълъби, а сиво-кафявият пласт прах по грубите пейки и грамадната дъбова маса щеше да доведе до ярост господарката на Хоукстоун.

Атмосферата на гняв, отчаяние и враждебност, която цареше навсякъде, беше много по-страшна от вонята в помещението. Залата приличаше повече на клоака, отколкото на човешко обиталище. Ейлсбъри не беше щастлив дом! За да го усетиш, не беше нужно да си толкова чувствителен към невидимите течения като София.

Тя трепереше и се чувстваше все по-неловко, докато се опитваше да остане незабелязана за Хуго де Броуард. Той беше събрал в един ъгъл малкото хора, които бяха останали да живеят в Ейлсбъри. Групата се състоеше от дузина слугини, няколко стари ратаи и няколко деца, между тях хлапето с дългата риза, което ги посрещна първо.

Всички изглеждаха уплашени и нещастни. Търсейки защита, те се притискаха около едра жена в селски одежди, която единствена беше намерила смелост да отговаря на шерифа. Може би тя беше и единствената, която знаеше нормански. Подобно на всички кралски благородници шерифът говореше само нормански, защото в техните очи саксонският беше езикът на селяните и победените.

— Въоръжените мъже избягаха, когато господарят умря — разказваше жената. — Те бяха нормани. Строшиха сандъците, откраднаха конете и оръжията и предоставиха Ейлсбъри на съдбата му.

Де Броуард беше попитал защо не е останал нито един въоръжен мъж и София се запита дали беше забелязал тона на дълбоко презрение, който прозвуча в думата „нормани“. Не й беше възможно да прецени реакцията му. Когато се обърна към капитана на отряда си, шерифът изглеждаше напълно невъзмутим.

— Виж дали ще откриеш някъде хора или оръжия, Ланс! После се погрижи за стражи по стените. Тези жалки типове да подсилят редиците, след като се погрижат за конете. Портата да се затвори! Жените да се захващат за работа, защото моите хора имат нужда от място за спане и от храна. Ти върви с жените! При мен никой не получава храна срещу мързел!

Последните думи бяха отправени към София и тя безмълвно сведе глава. Нямаше намерение да оспорва тази заповед. Последва слугините в голямата сводеста кухня с чувство на облекчение. Вероятно жените щяха да я подкрепят. Не можеха да не бъдат лоялни към същество от собствения си пол. Ако можеше да очаква отнякъде помощ, това беше единствено от тях.

Огънят в огнището на Ейлсбъри я посрещна с приятната топлина, от която имаше спешна нужда. От жаравата в камината и от множеството запалени свещи идваше и достатъчно светлина, за да разгледа в подробности голямото помещение. Грамадни, излъскани до блясък маси, каменни корита за пране, шишове за печене, блестящи кани, тенджери и наредени кошници свидетелстваха за усърдието и уредността на домакинята.

Контрастът с мръсната зала беше толкова фрапиращ, че София се огледа смаяно, преди да се изложи пред скептичните погледи на жените, които се бяха скупчили около едрата саксонка и не проговаряха. Не беше нужна особена фантазия, за да си представи какво мислеха те за младата личност, която беше пристигнала с въоръжения отряд на един важен господар и чиито одежди бяха разкъсани. Тя трябваше да събере цялото си самоуважение, за да издържи на вълната неприкрито презрение, което я удари в лицето.

— Какво искате от нас? — попита в този момент сивокосата жена, без да го увърта. Дебелите й плитки бяха пуснати на гърба по саксонски обичай, ръцете предизвикателно опрени на широките хълбоци. София веднага си спомни бавачката си, макар че по лицето на Гитра нямаше тези следи от дълбока тъга и усилен труд.

— Шерифът на Уинчестър иска замъка и имението за себе си, не разбра ли? — отговори тя подчертано делово, като нарочно употреби норманския език.

— С какво право?

— Знам ли? — София вдигна рамене.

— Ти трябва да знаеш. Нали дойде с него!

— Не доброволно — отговори сериозно София. — Той принуди мъжа ми да се наеме в отряда му. Нямах друг избор.

— Отскоро ли си омъжена? — попита жената и София за първи път откри в лицето й нещо като любезност и любопитство. — От кое село си?

— От никое. Работех като камериерка на една благородна дама. — София нямаше друг изход, освен да повтори историята, разказана на Райън.

— Слугиня на нормани — отсече сърдито саксонката и София стисна здраво зъби. Макар че бяха минали две десетилетия от голямата битка, простият народ не можеше да забрави омразата си към завоевателя. Всичко норманско беше подозрително.

— И си избягала, защото твоят красавец ти е завъртял главата, така ли? — старата жена сама си досъчини историята й. Норманските дъщери не бяха като саксонките. Тя ги считаше за слаби, суетни и лесно поддаващи се на изкушения. — Глупаво дете. Измолихте ли благословията на свещеник за връзката си? Не, разбира се, че не. Защо ли изобщо питам? Все старата песен с вас, младите, гореща кръв и никакъв ум. Сигурно сте избягали, затова шерифът е принудил любимия ти да се наеме при него.

София сведе глава. Не можеше да отрече, защото щеше да предизвика нов поток от въпроси. Възрастната жена го прие като съгласие, въздъхна и смени темата.

— Добре, добре. Няма ли да ми кажеш името си? Аз съм Бриди, готвачката, онези там са Нати и Изолт, племенниците ми. Мери мие чиниите, Айлийн се грижи за кравите, а двете момчета са Джак и Мимси, хлапетата на Айлийн.

— Аз съм София — отговори гостенката и се усмихна предпазливо на жените и децата.

Никой не отговори на усмивката й. Бриди изхъмка недоволно, но не стана ясно дали се сърдеше на София или на слугините.

— Ние в Ейлсбъри не сме свикнали с чужди хора. Откакто къщата бе сполетяна от нещастието, старият барон не искаше да вижда никого.

— Нещастие ли? По-скоро бих го нарекла небрежност. — София не можа да влезе в ролята на послушната глупава гъска.

— Какво знаеш ти, момиче! — изохка Бриди и сплете пръсти с неочаквано уморено движение.

— Знам повече, отколкото си мислиш — отговори кратко София. — Искам обаче да ви кажа, че нито вие, нито аз можем да си позволим да разгневим сеньор де Броуард. Трябва да изпълним заповедите му. Той не е свикнал да повтаря. — Макар да контролираше грижливо тона си, тя излъчваше такава самоувереност и авторитет, че жените се подчиниха, без да се замислят.

Само след час в огнището пламтеше буен огън. Нати и Изолт стържеха цвекло, София скубеше закланите гъски. Двете момчета следяха тлъстия шаран, който се задушаваше над огъня в отвара от билки, а на перваза до огнището втасваше тестото за пресните хлябове, които щяха да поднесат с яденето.

София неволно се възхити на сръчността и умението на Бриди. А това отново я накара да се запита защо голямата зала на Ейлсбъри беше в това жалко състояние, след като имението разполагаше с такава усърдна и властна икономка. В тази крепост май живееха много повече плъхове и мишки, отколкото хора!

— Едно от момичетата трябва да изтърка масата в залата — проговори замислено София и изтри потта от челото си. Някога беше учила под ръководството на Гитра как да ръководи работата в кухнята, но това тук беше съвсем различно. За първи път в живота си скубеше мъртви гъски!

— Защо? — Бриди я погледна безучастно. — Той поиска ядене и място за спане, не и чиста маса.

София пое дълбоко дъх, но не каза нищо. Трябваше да бъде по-внимателна. Ако се месеше във всичко, много скоро щяха да я разкрият. Тя беше получила заповед да осигури заедно с другите жени храна, но не и чистота или други удобства. Тя беше слугиня, а слугините нямаха право да мислят, само да работят.

— По-добре ми разкажи за момъка, заради когото си захвърлила честта и почтеността си — прекъсна Бриди мислите й. — Майка ти не ти ли е казвала, че трябва да стоиш далече от красивите войници?

София изкриви уста. Първо, самата тя искаше да знае повече за Райън Фицджордж и второ, стана й крайно неприятно, когато Бриди без зъл умисъл й отрече две качества, на които тя много държеше. Преглътна няколко пъти, за да може да отговори равнодушно:

— Опитах се, но…

Бриди изхъмка неодобрително. Нямаше нужда от повече думи. Интересно защо, София се почувства задължена да защити Райън.

— Не бива да го сравняваш с грубияните, които си печелят хляба като наемници. Той е посветен в рицарско звание!

— Така ли ти каза? Бедното момиче. Колкото по-скоро се научиш да не вярваш на мъжете, толкова по-лесен ще бъде животът ти.

София отново стисна устни. Тя мразеше Райън Фицджордж, присъствието му, надменността му, неговата натрапчивост, самоувереност и мъжественост, но никога не се съмняваше в думите му. Глупост ли беше това? Изведнъж тя се олюля и наполовина оскубаната гъска се изплъзна от леденостудените й ръце. Бриди я улови в последната секунда.

— Ама ти изглеждаш, като че ли дни наред не си се хранила до насита! — Тя цъкна с език, отнесе гъската на сигурно място, после грабна една дървена купа и я напълни с житна каша от гърнето в задната част на огнището. Сложи купата пред София и я подкани нетърпеливо: — Яж, момиче!

София не дочака да я поканят втори път. Откакто беше напуснала дома на баба си, можеше да преброи на пръстите на едната си ръка колко пъти се беше хранила. Хората на шерифа също носеха в чантите си само сирене и корав хляб и не дадоха почти нищо на новия си другар, който пък сподели оскъдната си дажба с нея.

Тя преглътна няколко хапки, без да усети какво яде, но всяка нова лъжица възвръщаше по малко от силата и енергията й. Слушаше бъбренето на слугините, докато опразваше купата, без да дава да се разбере, че говореше саксонски. Бриди даваше нарежданията си рязко, дори малко грубо, и скастри остро Нати, чиито коментари бяха особено хапливи.

— Ти имаше късмет, че изгуби бебето, което ти направи главният коняр на барона, момиче! — проговори строго тя. — Няма защо да мръщиш носле пред момиче, което е извършило същата грешка. Оставете норманката на мира! Ние не воюваме срещу жени!

София едва не й се усмихна благодарно, но се овладя в последния момент. Изми грижливо купата и се върна на мястото си до готвачката.

— Какво се е случило тук, та Ейлсбъри остана без отбрана и падна като гнил плод в ръцете на шерифа? — осведоми се любопитно тя. Слугините в кухнята имаха право да бъдат любопитни и да задават въпроси.

— Това е дълга и тъжна история — промърмори Бриди и започна да прави самуните. — Господарите на Ейлсбъри винаги са били верни слуги на краля.

— Е, и? — София се опитваше да прикрива нетърпението си.

— Последният тан на Ейлсбъри беше безусловно предан на своя крал и рискува дори душите и живота на двамата си сина.

— Как така?

— Двамата бяха между благородните деца, които крал Едуард изпрати в норманския двор. Наричаха ги гости, но те си бяха заложници, изпратени там, за да гарантират доброто му поведение. Бедните деца…

София смръщи чело. Беше чувала за политическите интриги, които бяха намерили драматичното си разрешение в голямото сражение при Хейстингс.

— Но това е отдавна минало! Никой не пострада сериозно, всички саксонци бяха освободени!

— Така може да говори само една норманка! — отсече възмутено Бриди. — Наследниците на Ейлсбъри бяха изпратени като заложници в чужд двор по политически причини. Едното момче умря. Казаха ни, че заболял от треска, но никой не узна подробности. Позволиха на другото да се върне, но кралят го принуди да се ожени за една омразна норманка. Натрапи му синове с норманска кръв и отрови живота му до последния му дъх. По-добре и той да беше умрял като брат си.

— Къде е съпругата? Къде са синовете му? — попита напрегнато София.

— Тя избяга — въздъхна Бриди и нареди хлябовете на дъската, за да ги сложат в пещта. — Не мога да й се сърдя. Животът й в Ейлсбъри не беше добър. Раждаше всяка година, но само едно от бедните червейчета беше достатъчно силно, за да оцелее. След последното трудно раждане тя се надигна и избяга, защото всички си мислеха, че няма сили да напусне леглото!

— Ами децата? — София трепереше от ужас. Непознатата благородна дама беше имала страшна съдба.

— Изчезнаха като майката — отговори мрачно Бриди. — Тя си взе наследника, малкият си отиде сам. Никой не е чул нищо за тях. Баронът ги обяви за мъртви и реши, че Ейлсбъри също трябва да умре. Да се разпадне, да погребе всички ни под развалините. Той ни нареди да не работим, за да ускорим края. Само че умря, без да постигне целта си. Бог изпрати на нещастната му душа заслужен покой.

— За какво? Защото от фалшива гордост е пренебрегнал васалната си клетва? — София гледаше на нещата по друг начин. Много късно се сети, че се гневеше на човек, който отдавна не носеше отговорност. — Той е бил господар на Ейлсбъри! Той е носел отговорност за хората, които са живеели под неговата защита! Как е могъл да си позволи глупавия лукс да храни такава безсмислена омраза, след като твърде много хора са били зависими от него, за които е трябвало да се грижи като техен тан! Той не е изпълнил дълга си, както е трябвало, все едно дали разглеждаме случая според норманското или според старото саксонско право.

Бриди внимателно посипваше хлябовете с брашно.

— Лесно ти е да говориш за неща, които не разбираш, София! Цветът на гордите саксонски благородници беше стъпкан под копитата на норманските коне. Господарят не искаше да служи на краля, който уби всички, които му бяха скъпи.

София прехапа замислено долната си устна. От разговорите с майка си тя знаеше, че Бриди беше сложила пръст в една рана, която продължаваше да боли десетки години след голямата битка. Преди норманите и саксонците да станат англичани, трябваше да преодолеят планини от противоречия. Очевидно господарят на Ейлсбъри е бил от старите саксонски тани, човек, който е предпочел да загине и е повлякъл всичко след себе си, вместо да се покори.

— Тази къща е прокълната — пошепна Бриди повече на себе си, отколкото на София. — Лордът ще го забележи много скоро.

— Хуго де Броуард няма нужда от благословия, той иска само власт и богатство — отвърна сухо София. — За него е важно, че Ейлсбъри владее брега. Нищо друго.

Тя не получи отговор. Бриди мушна хлябовете в пещта и я изгледа отстрани. За пореден път се питаше дали норманските слугини наистина бяха осведомени за голямата политика.

Глава 9

— Къде се мотаеш?

Преди София да успее да реагира, някой я сграбчи грубо за раменете и я притисна към стената на палисадата, която на това място допълваше каменните укрепления на Ейлсбъри. Едва когато разпозна кристалносините очи на Райън под пламтящия залез, тя се осмели да си поеме дъх.

— Ти си луд! — изсъска тя, разгневена от грубото му отношение и собствената си уплаха. — Уплаши ме до смърт!

Мъжът се взираше като замаян в прекрасното лице, по което залязващото слънце оставяше следи от розово злато. Непокорните копринени къдрици, които все се изплъзваха от строгата плитка, обграждаха лицето с медноцветен ореол. Пръстите го сърбяха да ги приглади назад, за да открие гладкото чело. Болезнено му се дощя да впие устни в отворената уста и да потърси примамливите форми на тялото й под мръсната пола.

По дяволите, защо всеки път, щом я видеше, го обземаше диво желание? Какво толкова имаше у нея? Вярно, хубава женичка, но нищо повече. Защо си беше загубил ума по нея?

— Къде беше? — повтори въпроса си той, тази път без обвинение. — Ако не бях открил онази жалка кранта в оборите, щях да си помисля, че си избягала.

София го погледна смаяно. Тонът му беше странно настойчив, гласът отказваше да му се подчинява. Май наистина беше усетил липсата й. Защо? Нима нямаше да се радва, ако се отървеше от нея? Нейният спасител си оставаше загадъчна личност. Трябваше да свикне с това.

Тя присви очи срещу светлината и се въоръжи срещу слабостта, която близостта му предизвикваше в крайниците й. Моментът не беше подходящ да се поддаде на глупавото желание за сигурност и почивка. Трябваше да премълчи и факта, че той наистина я беше заловил точно когато претърсваше укрепленията на Ейлсбъри, за да открие благоприятна възможност за бягство. Не знаеше кога и как, но трябваше да избяга, това беше повече от ясно.

— Яденето е поднесено в залата — уведоми го тя, без да се трогва от обвиненията му. — Защо не си при другите мъже? Сигурно си гладен.

— Ти също не беше при слугините, които поднасяха яденето — отвърна сърдито Райън.

Той я улови отново за раменете, този път доста по-внимателно, и се взря изпитателно в лицето й. Синкавите сенки на изтощение под зелените звезди на очите бяха станали по-големи и по-дълбоки. Тя не беше свикнала с напрежението, което й налагаха обстоятелствата, в това нямаше съмнение.

— Ти си на края на силите си, нали? Ела, намерих ти легло, където можеш да се наспиш, но първо трябва да се нахраниш. Мисля, че в Ейлсбъри сме на сигурно място, поне засега.

София усети как косъмчетата на тила й настръхнаха и сърцето й за миг спря да бие. Най-много искаше да заспи и да забрави, но изпита недоверие към обещанията му, както и към собствената си реакция. Ако той си въобразяваше, че тя ще сподели леглото му, очакваше го горчиво разочарование.

— Естествено. — Тя побърза да се спаси в леката подигравка. — Ейлсбъри е раят на земята. Тази мръсна дупка, чиито стратегически предимства са толкова огромни, че никой не обръща внимание на стотиците плъхове и другите гадини, особено ако не е свикнал на по-добър живот.

— По дяволите, момиче! Езикът ти е по-страшен от отровата на усойницата! — избухна Райън. — Нима копнееш за строгата си господарка? За глада, който ни мъчеше в гората? Ти си слугиня без родина, без близки и господарка, затова смятам, че имаше истински късмет да попаднеш в Ейлсбъри. Имаш покрив над главата си, дават ти да ядеш и имаш възможност да възстановиш силите си. Да не говорим, че имаш закрилник като мен. Какво повече искаш?

София потисна горчивия си смях. Той и без това нямаше да я разбере. Какво искаше тя? Невъзможното! Искаше камериерката й и мъжете от Хоукстоун да възкръснат! Искаше да се наслаждава на ухажването на Джъстин д’Амонсек и да се върне към живота си на разглезена дъщеря на Розовата кула. Искаше да заличи онова, което беше извършила от глупава гордост, жалко дебелоглавие и детинско самонадценяване. Но не можеше да се довери на този мъж, който й предлагаше бедняшкото имение Ейлсбъри като временно убежище.

Райън видя бурята от чувства, която вълнуваше чертите на лицето й. Бунт, тъга, гняв, копнеж, примирение и накрая само умора. Тя не беше в състояние да се кара с него. Острите й забележки бяха само последно надигане на неукротимата й воля.

— Ела с мен, имаш нужда от почивка! — Той беше достатъчно умен, за да си замълчи относно пренебрежението й към Ейлсбъри.

Без да се бави, той я поведе към южната кула, която стърчеше над крепостта сива и обрулена от времето. София се подчини мълчешком. Мъчителните спомени, които се бяха събудили в сърцето й, я изтощиха повече от тежката умора. Дори да успееше да стигне до Хоукстоун, за да остави съдбата си в ръцете на властния си баща, това нямаше да върне загиналите в морето.

Точно обратното, тя щеше да застане пред баща си и да види как гордостта в очите му отстъпва място на неразбиране и разочарование. Тя беше най-голямата му дъщеря и в очите му беше нещо съвсем особено. Неговата любима първородна принцеса. Велики боже, какво да стори, за да не загуби любовта му?

Опитвайки се отчаяно да избяга от собствените си мисли, тя се опита да потърси опора и забрава в действителността.

— Къде ме водиш? — попита тя, като видя, че заобиколиха кулата и се запътиха към скупчените нагъсто колиби и постройки, които служеха за обори, плевни, ковачници и други подобни. Слънцето вече се скриваше зад хоризонта и синкавите сенки на падащата вечер милостиво скриваха безбройните признаци на упадъка.

Райън безмълвно я въведе през тясната портичка в обора за конете, където тихо пръхтене и мляскане показаха, че бойните коне на шерифа и другарите му също са получили заслужената си вечеря. Добре познатият мирис на топла конска кожа, на седла и стара слама, на дърво и фураж означаваше за София повече, отколкото спътникът й можеше да предположи.

Оборите на Хоукстоун винаги бяха тайното й убежище, когато дръзкият й темперамент се бунтуваше срещу строгите правила на двора. Между бойните коне на баща си и рицарите му, между кобилите на дамите и понитата на децата тя се успокояваше и възвръщаше равновесието си. Част от ритуалите на детството й беше да се събуди в коравите ръце на баща си, който я носеше обратно към къщата, след като я беше намерил спяща в топлата слама на обора.

Без да се оглежда, Райън я преведе покрай животните и бутна вратичката на стаята за седлата, препълнена със сандъци за фураж. Отведе я в един толкова тъмен ъгъл, че тя едва различи очертанията на тясна стълбичка.

— Качвай се!

Скрита плевня! София се изкатери пъргаво по стъпалата. Нервите й трепереха от изтощение. Усещаше, че е близо до истерия. Какво ли не беше мечтала за бъдещето си, а къде беше сега! Под пробития покрив на един мъртъв саксонски княз, който беше превърнал в ад своя живот и този на близките си.

Райън й беше приготвил постеля: няколко груби одеяла върху купчина старо сено, изненадващо бял ленен чаршаф, върху който я очакваха голямо парче пастет, сирене, месо и стомна вино. Тя се трогна, че той беше загрижен за състоянието й, и в същото време се ядоса, че се отнасяше към нея с недопустима интимност. Първо трябваше да я попита!

— Тук горе няма от кого да се боиш. — Райън усети раздвоението й, макар че почти не я виждаше в здрача.

От другата страна на плевнята имаше четириъгълен отвор, но малкото късче небе, което се виждаше през него, ставаше все по-тъмно. София трябваше да разчита само на онова, което чувстваше и чуваше, но въпреки това усети, че Райън запазваше само с крайно напрежение онази непринудена, равнодушна маска, която я бе ядосала още при първата им среща на кораба.

— Какво се е случило? — Без да си дава сметка за собствените си импулси, тя посегна към ръката му и усети как той се разтрепери от неочакваното докосване. — Защо толкова държиш да не се мяркам пред очите на мъжете? Да не си решил да убиеш Хуго де Броуард? Какво ти е сторил?

Свръхестествената категоричност, с която София бе посочила Хуго де Броуард като източник на гнева му, шокира Райън Фицджордж не по-малко от докосването. Той не беше хлапак с жълто около устата, който не умееше да държи под контрол чувствата си. Каква беше тази дяволска сила, с която момичето проникваше в тайните ъгълчета на ума му и — което беше още по-страшно — на душата му?

— Ти да не си полудяла? Защо да нападам човека, който ми дава хляб и работа? — чу се той да пита, като че беше някаква непозната личност.

— Точно това те питам — отговори с болка София. — Ти кипиш от гняв. Владееш се с последни сили. Защо?

Райън се отдръпна от нея като опарен.

— Напомни ми да ти съобщя, когато усетя нужда да обсъдя плановете си с теб — изръмжа той. — Не си ли имала майка, която да те научи, че най-важните женски добродетели са мълчанието и послушанието?

София изпухтя недоволно. Не биваше да мисли за майка си. С нея щеше да бъде още по-лошо, отколкото с баща й. Тя открай време имаше проблеми, защото не можеше да задоволи високите изисквания на лейди Лилиана. Онова, което майка й щеше да каже за случилото се, беше от нещата, за които сега не можеше да си позволи да мисли.

— Върви по дяволите! — изсъска разярено тя.

— Боя се, че вече съм там — отговори също така нелюбезно Райън. — Яж и заспивай!

Явно и той беше на края на търпението си. Той беше очаквал благодарност и нежност, но не и да разкрият най-тайните му чувства. Обърна се към стълбата и София разбра, че наистина щеше да я остави сама.

От гърлото й се изтръгна безпомощно хълцане. Въпреки всичко не беше в състояние да произнесе думата „Остани!“.

Райън почти се беше скрил в дупката, когато прозвуча отговорът му:

— Престани да се тревожиш за мен. Научен съм да се грижа за себе си.

Майко божия! София скри парещото си лице в ръцете си и изчака, треперейки, докато сърцето й се успокои и дишането й се нормализира. Това трая много време. Не можеше да каже колко време бе минало, когато един от жребците сърдито заудря с копита по вратата на бокса си и издаде недоволството си със сдържано пръхтене. Ръцете й се отпуснаха и железните окови на самотата и отчаянието стегнаха гърдите й.

Какво от това, че той си беше отишъл! Тя не зависеше от него! Тя се чувстваше зле само защото никога през живота си не беше оставала съвсем сама като сега. Около нея винаги бе имало много хора, които се грижеха тя да е добре. Те я забавляваха, обслужваха, развеселяваха или й ходеха по нервите.

София се отпусна върху одеялата, без да удостои примамливите храни дори с поглед. Мислите й непрестанно кръжаха около обезпокояващия мъж, с когото беше свързала пътя си не по свое желание. Не можеше да го разбере. Веднъж се държеше като рицар, друг път като грубиян. Веднъж като нахален наемник, после пък като внимателна бавачка.

Нищо от досегашния й живот не можеше да й помогне да го прецени. Родителите и учителите й не я бяха научили да общува с такива хора. Но инстинктът я предупреждаваше настойчиво да се пази от него…

— Господи, това е отвратително! Не мога да проумея как живеете така!

София изтри многократно дланите си, защото беше имала глупостта да се опре на мръсния плот на масата в залата, когато една от безбройните котки в Ейлсбъри мина между краката й на лов за един тлъст плъх.

— Защо не се стегнете и не изтъркате проклетата маса със сапунена пяна?

— Господарят забрани! — Бриди я дари с колкото неразбиращ, толкова и сърдит поглед.

— Баронът е мъртъв. Сега имате нов господар — напомни й София.

— Той не се интересува от масите.

София метна дебелата си плитка на гърба и изтърси изпокъсаните си поли. Странната смес от бездействие и мързел, с която жените се примиряваха с дадените обстоятелства, я вбесяваше.

— Какво ще кажете за простата възможност да живеете, без да се отвращавате от цялата мръсотия наоколо? — попита подигравателно тя и Бриди се намръщи още повече.

— Ти май си свикнала на по-добър живот при норманската си господарка, нали? — попита със странен тон тя. — Но каквото си си постлала, на такова ще легнеш, малката. Какво ти обеща напетият ти войник, за да му дариш девствеността си? Красиви одежди? Златни накити и къща? Всички обещават, а накрая се радваш, ако имаш покрив, под който да подслониш хлапетата, с които те е натоварил. Знаеш ли колко жени обикалят страната с войниците, следвани от куп деца?

София изпухтя презрително. Бриди много се лъжеше по отношение на нея. Ала старата жена помисли, че младата не приема сериозно предупрежденията й.

— Ще видиш, миличка — прибави сърдито тя. — Честният мъж никога не би изкушил едно момиче да напусне семейството и службата си. Но какво да говоря, след като вече се е случило? Да видим какво може да се направи. Ти си хубаво момиче и не е редно да се мотаеш в залата. Можеш ли да шиеш?

— Разбира се — отговори възмутено София. Явно всички в Ейлсбъри бяха убедени, че не са я възпитали както трябва.

— Много добре. Ще преровя раклите и ще ти намеря по-добри дрехи. Парцалите, които носиш, не са за почтена жена, а пък ще се наложи да почакаш още доста за копринените рокли, които ти е обещал любимият. Крайно време е да те облечем в прилични дрехи.

София прехапа долната си устна и кимна безмълвно. Прогони беглия спомен за изгубените ракли с дрехи и се опита да изглежда зарадвана, както очакваше от нея Бриди. Бяха я учили да дава милостиня, но не и да приема. Явно съдбата беше решила да й даде няколко добри урока.

Райън Фицджордж срещна към обед една грациозна селянка и я позна само по дебелата медноцветна плитка. Понесла две тежки кофи, тя излизаше приведена от вратата на кухнята. Дългата права рокля от грубо жълто платно беше пристегната на талията с плетен колан. Фините черти под светложълтата ленена кърпа на главата изглеждаха в тази проста рамка още по-прозрачни и съвършени отпреди.

— Какви ги вършиш? — попита той и в гласа му имаше такова смайване, че София остави кофите на земята.

— На какво ти прилича? — изпъшка тя. — Даже грубиян като теб, който знае само да се бие, би трябвало да познае кофите с храна за свинете, когато са под носа му и вонят!

— По дяволите, съжалявам! — Смръщеното му чело пламна, но само за миг. — Ти не си свикнала с такава работа, нали?

Той посегна към тесните й ръце, морно отпуснати, и погледна дланите. Въжетата на кофите бяха оставили широка червена следа върху нежната кожа. Един-единствен поглед беше достатъчен да му покаже, че София никога преди не беше вършила тежка физическа работа. Само белезите от корабокрушението и последвалото го катерене личаха по ръцете й. Без да съзнава какво прави, той нежно помилва с палец изранената кожа.

Тя потрепери от неочакваната нежност и напълно забрави, че кипеше от гняв срещу него. Кръвта във вените й натежа и забави хода си. Изпита чувството, че се намира под водата и лекото, но ясно доловимо течение я тегли неотстъпно към кадифеночерни дълбини. Не забеляза, че устните й се отвориха от само себе си и връхчето на езика нервно навлажни сухата кожа.

— Трябва ли да си играеш на слугиня? — чу се гласът му някъде много отдалеч. — Защо не остана в плевнята над обора, както ти казах?

София понечи да отговори, но езикът отказа да й служи. Погледна в ясната синева на очите му и се почувства като стоплена от лятното слънце.

— Трябва да издържиш още малко. Повярвай ми, ако успея да убедя шерифа в способностите си, това ще бъде от полза и за теб.

София се вслушваше в тона на думите му, не толкова в съдържанието. Изведнъж й стана приятно, че той се грижеше за нея, защото от силните му ръце струяха сила и увереност. Под пронизващия син поглед тя загуби всяко усещане за действителност. Разтвори се и се удави в черните зеници, които отразяваха образа й с необичайна острота.

Райън Фицджордж също бе повлечен във водовъртежа от чувства, който се бе образувал между тях само от докосването на ръцете им. Ритъмът на сърцето му се нагоди към нейния. Мекият аромат, който се излъчваше от кожата й, го обгърна, привлече го към нея, прогони вонята на кофите с храна за свинете и на мръсния, разкалян двор. Без да съзнава какво прави, той се наведе и нежно докосна полуотворените, блестящи устни със своите.

София се надигна насреща му и бе възнаградена с безкраен миг на нежна сладост. Леката целувка я заля като вълна, чиито гребени достигнаха до най-скритите кътчета на сърцето й. Усещането беше толкова ново и силно, че в първия момент тя не разбра какво се случваше с нея. Ала още докато се учудваше, грубо дръпване за рамото разпръсна омаята на чудото.

Тя се олюля, спъна се в една от тежките кофи, но не падна, тъй като някой я хвана и я задържа на крака. Две силни ръце я притиснаха към грубите брънки на плетена ризница, тя вдигна глава и погледна ужасено в широко мъжко лице, разкрасено от счупен нос. От гърлото й се изтръгна тих вик, после задавено изплакване, защото една груба лапа в обкована с желязо ръкавица размачка гърдите й, докато другата не й позволяваше да се отдръпне.

— Махни си лапите от нея, Ланс! — проговори ледено Райън Фицджордж някъде зад нея, а когато капитанът на шерифа избухна в подигравателен смях, София се потърси от отвращение. Миризмата на гнило, смесица от алкохолни изпарения и развалени зъби, беше непоносима.

— Защо криеш съкровището си от нас, другарю? — ухили се мазно капитанът. — Никога ли не си чувал, че християнският дълг изисква да делим?

София напразно се опитваше да се отърве от безсрамните милувки, които нараняваха гордостта и тялото й.

— Нямам навика да повтарям заповедите си.

Забележката прозвуча небрежно, но подейства. София падна на колене, толкова внезапно се разхлаби хватката около кръста й. Тя скочи светкавично и веднага разбра какво се беше случило. Райън беше извадил камата си и острието беше притиснато в шията на капитана. От раната протече първата капка кръв и се спусна надолу по шията.

— Заповеди? — изръмжа вбесено капитанът. — Да не си мислиш, че можеш да ми заповядваш, момко?

София се отдръпна назад, неспособна да говори. В главата й цареше хаос от противоречиви мисли, но въпреки това й стана ясно, че тя беше станала повод за отдавна назряващо премерване на силите. Сблъсъкът вече привлече първите зрители. Много скоро около мъжете се образува кръг. И двамата извадиха мечовете си.

— Да си довършим работата, Ланс! — предложи Райън със студена любезност, която прозвуча по-страшно от всяка заплаха.

София никога не го беше виждала такъв, с безмилостното изражение на напълно съсредоточен воин, с излъчването на смърт и опасност, което уплаши дори Ланс, макар и само за миг.

Капитанът се поколеба.

— Тя ще принадлежи на победителя — или си твърде страхлив, за да се биеш за нея? — предложи равнодушно Райън и София едва задуши вика си в шепа.

Студената провокация я разтърси толкова силно, че тя захапа юмрука си. Как смееше той да се държи като господар на съдбата й? Само защото тя беше достатъчно глупава да се самозабрави, когато я докосваше? Велики боже! Защо и тя не беше намерила смъртта си с Ауди и другите?

Ланс отговори с рев на разярен бик. Двата меча се сблъскаха със звън. Още при първата размяна на удари стана ясно, че тромавият капитан си е намерил майстора в лицето на своя атлетичен противник. Райън парираше силните удари без никакви усилия. Опасните му нападения доведоха дотам, че Ланс само след няколко атаки се строполи на колене. Кръвта рукна като буен поток от смъртоносната рана на шията, която мечът на Черния Райън беше нанесъл точно на мястото, маркирано преди това от камата.

София обърна гръб на страшната сцена. Никога не беше влизала в досег с толкова архаично избухване на грубата мъжка жестокост. Ръцете, които допреди малко я бяха милвали, можеха да убиват — това я уплаши дори повече от последствията, които неминуемо щеше да има случилото се.

Райън беше убил пред нея и пред очите на половината Ейлсбъри!

Глава 10

— Пий!

От чашата се вдигаше гореща пара, но София изобщо не я забеляза. Бриди повтори подканата си още по-настойчиво.

— Пий! Ако си изгубиш ума, нищо няма да промениш. Избрала си си за мъж войник. Никога ли не си помисляла какво означава това?

София сключи ледените си ръце около топлото калаено канче, но усети само твърдостта му. Беше вцепенена до мозъка на костите си. Веднага след смъртта на капитана си Хуго де Броуард беше отвел Райън в една странична стаичка заедно с другите си доверени хора. Докога щеше да го държи там? Какво щяха да му направят? И каква полза, ако кажеше на Бриди, че не си е избрала този мъж?

— Господи, момиче! — Саксонката я потупа майчински по гърба и прогони с предупредително изръмжаване Нати, която се втурна възбудено в кухнята и поиска да съобщи нещо. — Не сега! А ти престани да се обвиняваш, че вината е твоя! Мъжете се карат за хубавите жени, откак бог е създал света.

София усети как в гърлото й се надигна истеричен кикот. Не можеше да си представи, че небето гледа благосклонно, когато мъж като Райън убива така целенасочено и хладнокръвно, както беше сторил той пред очите й. Макар че беше станало в нейна защита, тя не виждаше смисъла в подобно дело. Това беше по-скоро екзекуция, отколкото двубой. Кои тъмни области на душата му го тласкаха към такава бруталност?

— Твоят човек постъпи правилно — прибави Бриди, като че бе прочела мислите й. — Онзи беше мръсник, дано душата му се пържи в ада. Миналата нощ докопа малката Мери и днес намерихме бедното й измъчено тяло в крепостния ров…

— Наистина ли е… — София се опита да си припомни невзрачната слугиня, но видя пред себе си само едно обикновено младо лице.

— Хвърлила се през стената, когато свършил с нея — разказа възмутено Бриди. — Изобщо не искам да знам какви ги е вършил, кои от нараняванията й са от падането и кои от него. Искам да ти кажа, че съжалявам, дето умря като войник в бой, а не като свинята, каквато беше в действителност.

София потрепери и най-после изпи топлата течност, поднесена й от Бриди. Вкуси аромата на дива мента, която въпреки намеренията на Бриди не й дари успокоение, а само подхрани болезнената й носталгия. Трябваше да затвори очи, за да спре напиращите сълзи. В този миг копнееше не само за Хоукстоун. Много повече копнееше за сигурността на положението си там, за нежните грижи на семейството си. На какво да се опре в този нов свят, чиито закони я плашеха и в който нямаше права и име?

— Не спирай сълзите си — посъветва я Бриди. — Плачът не променя нищо, но поне успокоява.

— Аз никога не плача — отвърна упорито София, задушавайки чувствата си. Оставаше й само гордостта. За нея трябваше да се държи!

Саксонката вдигна рамене и отново се зае за работа. Едва сега забеляза, че Нати пристъпваше нервно от крак на крак и очевидно примираше от желание да съобщи новостите.

— Какво има? Нямаш ли си работа?

— Той го направи капитан! — изтърси Нати и лицето й се зачерви още повече. По изключение бе казала тези думи на нормански, за да може и София да я разбере.

— Кого?

— Черния Райън, човека, който уби Ланс. Той е новият капитан на крепостта и има право да заповядва на всички. Отговорен е само пред лорда! — оповести триумфално Нати. — Преди малко пристигна пратеник. Шерифът получи заповед да се яви в кралския двор за Великден. Тръгва утре на зазоряване. Войниците и новият капитан остават тук, даже казаха, че щели да дойдат още въоръжени мъже, за да стегнат стените, да прочистят рова и…

— Но това означава… — Бриди млъкна насред изречението и се взря смаяно в София, която беше загубила ума и дума.

Райън се беше договорил с Хуго де Броуард? На каква цена? Страхът й веднага отстъпи място на нарастваща неловкост. Беше абсолютно сигурна, че сключването на мира не беше минало по честен начин.

— Шерифът бил много впечатлен как Райън довършил Ланс — продължи да разказва Нати. — Казал му, че има нужда от мъже, които не се колебаят да действат, а не от глупаци. Капитанът трябвало само да му служи вярно и щял да стигне много далеч… така казал лордът.

— Подслушвала си от камината в женските покои — установи развеселено Бриди. — Не знаеш ли какво те чака, ако те спипат да подслушваш?

— Никой, освен нас, не знае, че камината на малкия кабинет и тази в женските покои имат един и същи комин — отговори с усмивка Нати — След бягството на господарката стаята е празна.

— Е, да, но беше добре заредена — отвърна укорително Бриди.

— Нямам представа за това — усмихна се коварно Нати.

— Ей сега ще те… — Готвачката направи една заплашителна крачка към племенницата си, Нати се изкиска и се скри зад голямата бъчва с брашно.

София престана да им обръща внимание. Трябваше да помисли за Райън. Не се съмняваше, че той ще изпълнява добре задачите си. Дали още от самото начало беше възнамерявал да заеме мястото на Ланс? Нарочно ли беше предизвикал двубоя, за да го забележат? Нима не наглостта на мъртвия капитан, а безсърдечната пресметливост на наследника му беше довела до смъртоносната битка?

— Дали воинът, който е откраднал сърцето ти, ще ни бъде добър господар? — Бриди опря ръце на масата пред София и потърси погледа й. — Честолюбив ли е? Или безогледен? Откъде идва? Разкажи ни нещо за него, за да го опознаем по-добре.

— Аз… — София се покашля и отново потисна желанието си да каже истината. Знаеше само малкото, което беше благоволил да й каже Райън. — Какво да ви кажа? Той е пътуващ рицар и продава меча си на онези, които го възнаграждават. Винаги е бил добър с мен. За нещастие загуби коня и оръжията си при игра на зарове, веднага след като пристигнахме от Нормандия. Затова се нае на служба при шерифа на Уинчестър.

Бриди поклати неодобрително глава.

— Мъже… Да не би да е служил като рицар при съпруга на господарката ти?

София безмълвно поклати глава и Бриди не попита нищо повече. Само изтри ръцете си, сякаш се беше изцапала, и се обърна към Нати.

— Никога вече да не съм те видяла да се криеш по ъглите и да подслушваш! Сега ще поемеш и работата на Мери, за да се откажеш от глупавите мисли.

Нати избяга от кухнята, за да разкаже новините и на другите момичета. София най-сетне остави чашата и стана от пейката.

— Остани тук — нареди сърдито Бриди. — Никой не бива да знае, че сме научили новината.

— Но аз… — София замлъкна и покорно кимна с глава. Ето какво беше станало с мадмоазел де Камбремер — да постави авторитета на една саксонска готвачка над собствените си желания! Тя падна обратно върху изтърканото дърво и скри ръце в грубата материя на роклята си.

Откъм залата долетя шум от резки мъжки гласове, чу се изквичаване на куче, изритано от тежък ботуш, последва тропот на пейки. Очевидно Хуго де Броуард събираше войниците си на проверка. След минута в кухнята отново нахлу Нати.

— Бира! Искат ейл и вино!

— Напълни стомните от бъчвата. От голямата, дето не е добре ферментирала, та да ги поизмъчим малко — отговори спокойно Бриди и започна да й подава стомните от лавицата.

— Помогни й! — обърна се тя към София и посочи с брадичка към тясната стълбичка за избата.

— Не!

Краткият миг на уморено примирение бе отминал. София вирна упорито брадичка. Нямаше да слугува на войниците на уинчестърския шериф. Не беше отрасла в кръчма! Щом Райън се беше съюзил с тези негодници, това си беше негова работа, но тя си имаше свой път. Трябваше незабавно да потегли за Хоукстоун и най-сетне да намери смелост да отговаря за грешките и заблудите си. Не можеше да остане тук нито минута повече.

Бриди смръщи чело, но нещо в линията на фините устни и позата на главата й подсказа, че е по-добре да си замълчи. Малката явно беше придобила част от арогантността на норманската си господарка. Трябваше да изчакат, за да видят дали новият господар на замъка ще търпи нахалството й. След това щяха да предприемат нещо, за да я вразумят. Като начало Бриди смяташе да огледа по-подробно новия капитан.

— Значи вече си чула? — Един кратък поглед в очите на София беше достатъчен. Полусведените мигли издаваха недоверие и предпазливост.

Тя кимна и направи крачка настрани, за да се озове в сянката на издигнатата около кладенеца стена, която беше в центъра на вътрешния двор на Ейлсбъри. Разположена в близост до огромен бъзов храст, който простираше зелените си издънки на всички страни, покрита с обрасли с мъх керемиди, стената обграждаше дълбок кладенец с бистра сладка вода. Можеше да се каже, че крепостта му дължеше голяма част от непобедимостта си.

Райън разбра опита й да избяга. Чувството му подсказа, че София няма да прояви разбиране към съюза с шерифа. За съжаление той не можеше да й даде единственото възможно обяснение. Колкото и да се възхищаваше от нея, той се доверяваше само на себе си.

— Вече не се налага да спиш над обора. Ще се прибереш в къщата. Никой няма да посмее да ти се натрапва.

— Казала котката на мишката, докато дебнела пред дупката й — допълни сухо София.

Райън избухна в луд смях и всички, които се мотаеха по двора, се обърнаха към тях.

— Виждам, че случилото се не е навредило на остроумието ти — отвърна развеселено той. — Имаш думата ми, че от днес нататък никой няма да те закача.

— Защо си толкова сигурен? — осведоми се все така сухо София. — Защото вярваш на новия си господар? Сигурно очакваш да възнагради вярната ти служба с посвещаване в рицарство?

— Аз съм рицар — отговори натъртено Райън и София веднага му повярва. — Самият крал ми връчи меча и шпорите в утрото на битката пред Герберой.

— Защо не остана на служба при краля?

— Това не е твоя работа.

Този отговор трябваше да й затвори устата, но София не се предаваше толкова лесно.

— Значи мислиш, че ще имаш повече късмет под знамената на Хуго де Броуард? — настоя тя. — На твое място не бих разчитала на него. В двора има достатъчно хора, които следят с недоверие интригите му. Какво ще сториш, ако те най-сетне убедят краля, че шерифът съвсем не е верният служител, за какъвто се представя?

— Ще го реша, когато му дойде времето. — Райън запази спокойствие.

— Да, и ще имаш възможност да избереш дали крал Вилхелм или шерифът на Уинчестър ще ти смъкнат кожата! — В гласа й звучеше настойчиво предупреждение. — Този остров не е за търсачи на щастието, Райън Фицджордж! Нашият крал управлява със силна ръка и няма да допусне Хуго де Броуард да го мами. Избрал си лошата страна.

— Ти май се страхуваш за мен, котенце? — Мъжът сниши гласа си до мека мелодия, която беше по-страшна от всяка отрова. — Отдавна не ми се е случвал някой да се страхува за мен.

— Не си въобразявай разни глупости — отговори подчертано враждебно София. — Считам за свой християнски дълг да те предупредя, нищо повече. Не можеш да избиеш всичките си неприятели.

— За Ланс ли говориш? — Гласът му се втвърди. — Забрави го! Получи си заслуженото и не си струва да се проливат сълзи за него.

София примигна сърдито. Каквото и да кажеше, то се разбиваше в бронята на мъжкото му самодоволство. Вече разполагаше с власт и това го бе променило, макар че външно си беше все същият с наболата брада, хлътналите бузи и невинните сини очи.

— Аз никога не плача! — повтори упорито тя твърдението, което бе хвърлила и в лицето на Бриди. — Особено пък за негодник като Ланс!

— Знам, ти си смело момиче — похвали я той, като че имаше насреща си кон, отнесъл го със задоволителна бързина до съседното село. — Въпреки това вече не е нужно да спиш в сламата. В кулата до залата се намират малките женски покои, в стаята има дори камина. Щом шерифът замине, можеш да се устроиш там. Той смята да потегли за Уинчестър утре на разсъмване, за да е в двора за Великден.

— Защо ти повери тази крепост? — София преплете ръце и ги стисна с все сила, за да издържи докрай.

— Защото нямаше особено богат избор — отговори спокойно Райън. — Късметът ми проработи.

— Зависи от гледната точка — възрази сърдито София. — Който се съюзява с негодници, също става негодник.

Сините очи потъмняха заплашително, в отговора прозвучаха метални нотки.

— Остави на мен да избера гледната точка. Прибери си ноктите, котенце, нещата се развиват и в твоя изгода.

София запази съмненията за себе си. Вместо това изпръхтя недоволно — нещо, което не би харесало на майка й, но Райън Фицджордж избухна в смях. Възхищаваше се на зелените очи, които издаваха буен темперамент, и на съвършените устни, извити предизвикателно. За кой ли път се запита как ли щеше да се прояви този огън във вихъра на страстта.

Не бързай, каза си той. Колкото по-опърничава е кобилата, толкова по-издръжлив трябва да бъде ездачът. Жребчето насреща му щеше да бъде укротено, той искаше така. Бе осъзнал това, когато Ланс сложи мръсните си ръце върху прелестите, които самият той желаеше.

София се изчерви под безмълвния, многозначителен поглед, който обходи лицето и фигурата й. Усещаше го като ласка от коприна. Изкусителен, неустоим и примамлив като аромата на забранен плод. Всичко в нея се възпротиви срещу наглостта на собственика. Тя се завъртя на пети и се втурна слепешката към входа на кухнята.

Кофите, които трябваше да напълни, останаха да лежат до кладенеца.

Глава 11

— Господ да ми е на помощ!

София оглеждаше квадратната стая и се потърсваше от ужас. Някога стените са били чисто варосани, но сега бяха изпъстрени с огромни петна от плесен и мъх. Каменните плочи на пода бяха покрити с дебел пласт изгнила слама, изпражнения от гълъби и всякакви боклуци. Пред високите прозорци крякаха чайки, а от богато резбования балдахин на леглото изскачаха изплашени диви гълъби. В камината се издигаше огромна купчина боклук, откъдето се чуваха многозначителни шумове. Но това беше най-малкото зло.

С изключение на огромното легло в стаята нямаше нито една мебел и причината за това вероятно беше, че дърводелецът беше сглобил леглото в самата стая. Не беше възможно да са го внесли през тясната врата. Коланите, които някога бяха придържали матрака, висяха изпокъсани в изгнилите си скоби, а две от резбованите колони изглеждаха така, сякаш някой се беше опитвал да ги насече с брадва.

В широките лъчи слънчева светлина, която падаше през двата южни прозореца, танцуваше прахът, вдигнат от стъпките на София. Тя стоеше неподвижна до вратата и атмосферата на занемареност и потиснатост, която се излъчваше от помещението, бързо проникваше в съзнанието й.

Някога стаята е била хубава, повтаряше си тя. Северните прозорци гледаха към блестящата лента на река Солент, от южните се виждаше морето. Сиво-синьо и сребърно, увенчано с бели гребени, то по нищо не приличаше на жадното чудовище, което поглъщаше кораби и хора. Ала дълбокото нещастие, безпомощното отчаяние, които дебнеха в стените, нямаха нищо общо със съдбата на София. Те бяха спомен от жената, която беше плакала и страдала в тази стая.

Женските покои бяха като всичко друго в Ейлсбъри: мрачни, натежали от тъга, занемарени. И тя трябваше да живее тук? Не, никога!

— Е, не е съвсем чисто — проговори Нати зад гърба й.

София изпухтя презрително и Нати се почувства засегната.

— Баронът забрани да влизаме тук — обясни тя, за да извини жалкото състояние на стаята. — Даже хвърли кама по Бриди, която се опита да изчисти. Ако питаш мен, той се зарадва, когато норманката и синът й се махнаха от Ейлсбъри. Защото се отвращаваше от жена си.

— Но това не го е спряло да й прави по едно дете всяка година, както ми казаха — отвърна подигравателно София.

— Е, нощем всички котки са сиви. — Нати отиде до леглото и прокара пръст по следата от брадва. — Това е работа на барона. Като откри бягството й, се опита да насече леглото.

— Цяло щастие е, че не е убил кърмачето, което е оставила — промърмори София.

— Сигурно се е отказал, защото всички бяха убедени, че то и без това ще умре. — Нати прие подигравателната забележка напълно сериозно. — Бриди го прибра при себе си, грижеше се за него и му спаси живота. Само че той не й благодари, както трябва.

София трябваше само да я погледне въпросително и Нати продължи да разказва:

— Той офейка веднага щом стана достатъчно силен, за да се опълчи срещу стария. Прокле баща си и Ейлсбъри и се закле, че никога вече няма да пристъпи прага на тази къща.

— Както виждам, не е загубил нищо — отговори сърдито София. Тя се бранеше срещу пристъпа на безнадеждно отчаяние, който я връхлетя при този разказ. Израсла сред любов и уважение, тя трудно можеше да си представи какво означава да живееш с омразата на собствения си баща.

— Никога повече не чухме за него. Бриди е единствената, която понякога споменава името му. Тя се опита да му бъде майка, но старият й взе детето веднага щом то се научи да говори. — Нати разказваше старите истории с блестящи от вълнение очи.

— Ако продължаваш да се мотаеш тук и да дрънкаш глупости, вместо да си вършиш работата, Бриди ще ти издърпа ушите, да знаеш — намеси се Изолт, която влетя в стаята в търсене на сестра си. — Нали трябваше да нахраниш пилетата?

Нати вдигна рамене.

— Дойдох да покажа на София стаята на господарката. Тя ще живее тук.

— Какво? — Гласът на Изолт издаваше какво мисли за това намерение.

— Първо трябва да изринем боклука, да варосаме стените, да излъскаме плочите, да сложим нови колани и да напълним дюшека с чиста слама — проговори спокойно София. — Тогава стаята ще добие съвсем друг вид.

Сега нямаше смисъл да пита за стенни килими, възглавници и чаршафи, които бяха нещо обичайно в Хоукстоун.

— Толкова много усилия само за да спиш тук! — Нати изглеждаше ужасена от предстоящата работа. — Наистина ли смяташ да я изчистиш?

— Какво ще кажете и вие да помогнете? — предложи любезно София.

— Бриди ни възлага предостатъчно работа. — Изолт разтърси глава и тънките й кестеняви плитки се метнаха на гърба. — Ако си решила да си играеш на господарка, нищо няма да излезе — прибави тя доста по-злобно. — Баронът се погрижи никога вече да не обслужваме норманки в дома му.

София гледаше двете слугини наполовина смаяна, наполовина объркана. Категоричният отказ я слиса. В Хоукстоун никой не се осмеляваше да й говори с този тон, камо ли да пренебрегва желанията й. Но сега не си беше вкъщи! За двете слугини тя не беше нищо повече от пристигнала незнайно откъде лека жена, която беше решила да се възползва от новата власт на така наречения си мъж и да си поиграе на господарка. Те нямаше да си мръднат пръста, за да й помогнат. Изобщо не помисляха, че тя има право да им заповядва.

Какво да прави сега? Да демонстрира властта си? Каква ти власт? Тя не притежаваше власт. Трябваше ли най-сетне да им каже, че не е норманка? Това беше вярно само наполовина, освен това тя имаше намерение да се омъжи за нормански граф, разбира се, ако успееше да се измъкне от тази невероятна бъркотия.

Преди да е взела решение, Нати и Изолт слязоха, кискайки се, по каменната стълба и я оставиха сама с гълъбите, които я наблюдаваха недоверчиво от прозорците. София потрепери и също обърна гръб на стаята. Откъде й беше хрумнало, че може да се устрои тук? Всичко, което искаше, беше да се махне от Ейлсбъри. От Ейлсбъри и от Райън Фицджордж, който я дебнеше като хищник плячката си.

Където и да отидеше, погледът му я следваше. Всеки опит да го избегне завършваше с това, че попадаше право в ръцете му, точно там, където не го очакваше. Бяха й омръзнали словесните престрелки, намеците, неприкритите изисквания, едва скриваните желания, в които се улавяше, щом погледнеше в несравнимите му очи.

При това той не правеше нищо, което да може да се облече в думи. Не я докосваше, не я прегръщаше, дори опустошителните целувки, които я плашеха до смърт, принадлежаха към миналото. Не, той просто беше там. Непоколебим и непреодолим като скала в средата на река. Тя осъзнаваше присъствието му като на болезнено забит в петата трън. Нощем той ограбваше съня й, а денем спокойствието. Имаше само един начин да си възвърне душевния мир. Трябваше да избяга колкото се може по-далече от него.

Нямаше смисъл да чака благоприятен момент. Ако той не я пуснеше доброволно, тя трябваше да избяга тайно. Обстоятелствата изглеждаха благоприятни. Април свършваше, страната се будеше и тя със сигурност щеше да срещне пътници или търговци, които да я отведат на север. Трябваше да стигне поне до пристанището на Хайт!

След като шерифът си замина, обитателите на Ейлсбъри изведнъж се увеличиха. Появиха се оборски ратаи, един ковач, един строител с помощниците си и естествено жените и децата им. Новината, че в занемарения замък отново има работа и хляб, се разнесе бързо из селата по течението на Солент и по морския бряг.

Райън Фицджордж проверяваше лично всички мъже, които пристигаха, и избираше онези, чийто занаят щеше да му послужи за възстановяването на Ейлсбъри. Даваше им работа и обещаваше възнаграждение, макар че София не разбираше откъде би могъл да го вземе. Но това не беше нейна грижа. Тя трябваше да използва гъмжилото в дворовете и около стените, за да осъществи своя план.

Райън беше събрал група работници да разчистят рова около крепостната стена. От няколко дни те събираха нахвърляните боклуци и ги трупаха в огромната яма, която преди това бяха изкопали в близост до мочурището. Мъжете излизаха на работа през една тясна портичка в кулата и се връщаха по същия път, защото голямата порта беше постоянно затворена. София реши да използва за бягството си точно тази портичка. Щом успееше да се измъкне от бдителния поглед на вечно заетия капитан.

Над Ейлсбъри се носеше задушаваща миризма на гнило. Виеха се облаци от отвратителни изпарения, които освен това привличаха ята мухи и комари. Работниците, които трябваше да свършат тази мръсна работа, мърмореха недоволно. Рицарят, който ги командваше, трябваше да заложи целия си авторитет, за да продължат да работят от изгрев до залез.

Макар и неохотно, София трябваше да признае, че Райън и в този случай доказа волята и умението си да ръководи. В тъмния си кожен елек той й приличаше на една от онези впечатляващи бронзови фигури, на които се беше възхищавала в катедралата в Руан. Гласът му излъчваше овладяното спокойствие на мъж, който с пълно право очакваше да го слушат и да му се подчиняват.

Тя се промъкна зад гърба му в обора и се покатери в плевнята. Под една купчина сено беше скрила малкото неща, които й бяха необходими за бягството. Вързопче със старата, изпрана и изкърпена пътническа рокля, в чийто подгъв беше скрит пръстенът на Джъстин, мях с вино, кръгла питка, сирене, парче пушена сланина, които бе успяла да открадне от кухнята. Нямаше представа колко дни ще бъде на път и не искаше да гладува. Последните й придобивки бяха грижливо изработен дървен гребен и проста четка. Беше ги намерила вчера до постелята си и знаеше кой ги беше направил.

Поигра си с мисълта да отхвърли подаръка, но двете неща й бяха крайно необходими. Трябваше да реши буйната си грива и да я крие под кърпа. Колкото по-малко внимание привличаше по време на бягството си, толкова по-добре. И без това беше необичайно и опасно жената да пътува без придружители, но вътрешният глас й подсказваше, че ако остане в Ейлсбъри, ще се изложи на много по-голяма опасност.

Часовете до залез-слънце се изнизаха мъчително бавно. Надвечер вятърът утихна. Тънкият сърп на новата луна се издигна над хоризонта и небето се оцвети от тъмен аквамарин в мастилено черно. София се измъкна безшумно през вратата на кухнята, докато мъжете се събираха за вечеря в голямата зала и заемаха местата си по простите пейки.

Слугините внесоха голям котел с димяща пшеничена каша и поднесоха на мъжете пълни дървени купи. Никой не смееше да протестира срещу простата саксонска храна. Капитанът беше заповядал да разпределят запасите. Щяха да тръгнат на лов и да засеят едва когато привършеха с укрепителните работи. Имаше достатъчно за всички, но вечерите с печени гъски и свине бяха приключени.

Райън ядеше наравно с всички. Силните му зъби дъвчеха едро смляната пшеница, а търсещият му поглед се плъзгаше по лицата на хранещите се. Между сведените глави, които вечеряха малко или повече шумно, не беше червеникавото сияние на една точно определена глава. София не беше на масата!

Първо му беше отказала категорично да седи до него начело на трапезата, сега пък не беше дошла да вечеря. Междувременно той я познаваше твърде добре, за да не погледне сериозно на това обстоятелство. Познаваше я твърде добре, за да може да предположи с голяма доза сигурност каква лудост беше замислила.

През това време София де Камбремер беше изкушена да повярва в благоприятния обрат на съдбата си. В стремежа си да се доберат по-бързо до кладенеца и после до залата ратаите не се погрижиха да затворят портичката с тежката греда, както гласяха нарежданията на капитана. Така София можа да се измъкне необезпокоявана. Изскочи навън и се подхлъзна по пътеката, отъпкана от мъжете.

В последния миг успя да запази равновесие, притисна се до стената и забърза към мястото, където бяха издигнали временна дига, за да спрат прииждащата вода. Няколко яки дъски бяха опънати като мостче над мочурливия бряг и рова. Тя трябваше да прекоси колкото се може по-бързо мочурливата равнина и да тръгне по пътя за Хайт.

След края на пролетните бури корабоплаването между Англия и Нормандия беше възстановено. В Хайт със сигурност имаше хора и товари, които отиваха във вътрешността на страната, в посока Уинчестър или дори Лондон. Непременно щеше да намери някой колар, който да я вземе.

София беше премисляла плана си десетки пъти. С привичния си инат тя приемаше препятствията, но не и отстъплението. Беше облякла собствената си рокля, буйната коса беше скрита под тъмна кърпа. Макар че беше едва различима сянка в мрака, тя си оставаше лесна плячка за ловеца, който знаеше къде да търси. За мъж, който с риск за живота си се беше научил да се справя с врагове и шпиони.

София тъкмо беше стъпила на мостчето, когато някой затисна устата й, хвана я през кръста и я понесе възмутително леко в мрака. Скъпоценната торбичка с провизии се изплъзна от ръцете й и тя изфуча като разярена котка. Зарита с крака и заудря по гърба нощния нападател.

— По дяволите, котенце, няма да ти простя, ако пратиш и двама ни в това вонящо блато!

Гласът и заплахата отекнаха като гръм в съзнанието й. Тя спря да се отбранява също така бързо, както беше започнала.

— О, не! — пошепна отчаяно тя.

— О, да! — отвърна подигравателно мъжът. — Да не си мислеше, че можеш да се измъкнеш, без да те забележа? Без да съм ти разрешил?

— Ти нямаш право да ми заповядваш — изсъска ядно София. — Не съм ти крепостна!

— Веднъж вече ти спасих живота, не искам да те спасявам втори път.

— Тогава ме пусни да си вървя! Какво искаш от мен?

— Ще останеш в Ейлсбъри, докато разбера какво точно искам от теб, котенце!

Небрежното високомерие в думите му беше в крещящо противоречие с бързото му дишане. Хватката около ръцете й затрудняваше достъпа на кръв, а в главата й се носеше вихрушка от разочарование, гняв, примирение и безпомощна ярост.

— Ще опитвам отново и отново — заплаши го тя през здраво стиснати зъби.

— Това ми е ясно. — Заплахата не го развълнува особено. — Но ти проигра доверието ми. От днес нататък ще внимавам повече! Втори път няма да имаш подобен случай!

София много скоро разбра какво беше искал да каже с тези думи. Той изви ръцете й на гърба и ги стегна с кожен ремък. След това я завлече грубо в крепостта, прекоси дворовете и влезе право в голямата зала. Вечерята тъкмо свършваше и обитателите на Ейлсбъри все още бяха по местата си — разбира се, с изключение на стражата на кулата и по зъберите.

Заслепена от светлината на факлите, София присви очи и упорито прехапа долната си устна. Макар че едва се движеше, тя се опита да запази достойнството си и да пренебрегне болката и унижението.

— Тази жена няма право да напуска крепостта без мое разрешение — обяви високо и ясно Райън. — Ако някой се изкуши да й помогне да избяга, ще получи сто удара с камшик!

Шушукането изведнъж спря и в залата се възцари злокобна тишина. Пращенето на факлите и шумоленето на сламата в тъмните ъгли изведнъж станаха неприятно шумни. Едно дете се разплака и майка му уплашено затисна устата му.

София едва се въздържа да не изрече любимото проклятие на баща си. Райън беше превърнал цял Ейлсбъри в неин пазач и хладнокръвно я натоварваше с отговорността за съдбата на тези хора. Всеки знаеше, че който е получил сто удара с камшик, не оживява. Откъде беше разбрал, че тя нямаше да понесе да натовари съвестта си още дори с един-единствен човешки живот? Че с тази заплаха я беше приковал за Ейлсбъри по-здраво, отколкото с най-здравите железни вериги в кралството!

Тя вирна брадичка и потърси в погледа му отблясък от някакво чувство, но откри само ледена синева. Не можа да я понесе и сведе очи.

Глава 12

— Ела, котенце, престани да се цупиш! Няма смисъл да се бориш с мен. Мислех, че вече си го разбрала.

София изгледа възмутено Райън Фицджордж изпод полуспуснатите си мигли. Той я бе отвел в кабинета на господаря на замъка, който също показваше ясни следи на занемаряване. Все пак тук поне гореше огън, а грамадното легло беше с цели колони, макар че сламеникът беше износен, покрит с няколко стари, сплъстени одеяла.

Райън беше оставил оръжията си на старата, прашна ракла до камината. В средата на стаята стоеше квадратна маса с две столчета. Глинената стомна за вино, чашата и затворената мастилница бяха единствените предмети за украса.

София отново смръщи нос. Никога нямаше да свикне с Ейлсбъри. Сигурно липсата на удобства бяха накарали Хуго де Броуард да си тръгне толкова бързо, след като беше влязъл във владение на имението.

Тя отново съсредоточи вниманието си върху мъжа, който не я изпускаше от очи. Начинът, по който се беше облегнал на камината, въртеше чашата за вино между пръстите си и се усмихваше подигравателно, беше ужасно предизвикателен. Изглеждаше толкова самодоволен, че тя несъзнателно стисна ръце в юмруци.

— Нямаш право да ме държиш като пленница! — изсъска опасно тихо тя.

— Кой може да ми попречи?

Спокойният контравъпрос я вбеси. В пристъп на ожесточение тя понечи да го заплаши, че господарят на Хоукстоун ще му поиска сметка за тази дързост. Джъстин д’Амонсек също щеше да се справи лесно с някакъв си авантюрист… Но от устата й не излезе нито думичка. Колкото по-отчаяно ставаше положението й, толкова повече гордостта й не допускаше близките й да узнаят за него. Тя беше длъжна да спечели тази битка със собствените си сили!

— Хайде, красавице, крайно време е да загладиш настръхналата си козина — посъветва я развеселено Райън. — Искам само да останеш с мен. Имаш думата ми, че няма да ти се случи нищо лошо.

— Вече го разбрах — отговори ядно София и потърка изранените си китки, по които още се виждала следи от кожените ремъци. Е, тя също беше виновна, защото се беше съпротивлявала отчаяно.

— Нима предпочиташ да бяхме паднали в рова? Той щеше да предотврати бягството ти и да направи връзването излишно. Вонята щеше отдалече да показва на всеки преследвач къде се намираш.

София не можеше да му прости, че се подиграваше така безмилостно на осуетените й планове за бягство.

— Спести си приказките. Не ми харесва, когато орязват свободата ми.

— А аз не харесвам, когато се правиш на глупачка. Не ти подхожда.

София се облегна на стената. Той се беше отделил от камината и идваше към нея. Тя се притисна силно в гладкия камък, сякаш искаше да се слее с него, но това беше невъзможно. Когато той най-сетне застана пред нея, толкова близо, че дъхът му раздвижи тънките косъмчета на слепоочията й, тя примирено сведе очи, за да избяга поне от погледа му.

— Защо продължаваш да се съпротивляваш? — попита той и в гласа му вече нямаше металическа твърдост, а само най-меко кадифе. — Ти чувстваш същото, което и аз. Не можеш да избягаш, преди да сме открили как ще се чувстваме, когато сме заедно.

Божичко, защо й говореше тези неща? Тя беше дарила на Джъстин д’Амонсек сърцето си, любовта си, беше му дала думата си. Думата на една де Камбремер имаше тежест. В крайна сметка тя беше най-голямата дъщеря на Розовата кула. Не само благородна дама, но и наследница на задължаваща традиция! Защо изведнъж й стана толкова трудно да се държи както подобава?

Райън Фицджордж усети безмълвната съпротива. Той следеше възхитителната смяна на бурни чувства, които опъваха чертите й като вятъра водната повърхност. Трудно потисканият му гняв отново се събуди. Откъде идеше този инат? Защо го отблъскваше тя? С какво беше заслужил неодобрението й? Тя изобщо можеше ли да си представи какво щеше да остане от нея, ако я беше оставил в ръцете на разбойниците?

Той се укори за лошите мисли още преди да ги бе облякъл в думи. София не беше от жените, които си правеха сметки. Тя беше живяла сред реда и спокойствието на едно аристократично домакинство, освен това беше достатъчно красива, за да привлече вниманието на благородник въпреки ниския си произход. Ако искаше да я завладее, той трябваше да си припомни някои свои качества, които бяха дълбоко погребани. Нежност, деликатност, отзивчивост и онази любезност, която досега нямаше място в неговия свят.

Той видя, че мълчанието му я направи несигурна. Вената на врата й пулсираше все по-бързо. Сключените ръце издаваха пристъп на паника, който отново го ядоса. Начинът, по който зеленото на очите й се смеси със стоманено сребро, също свидетелстваше за напрегнатото внимание на воин, който се подготвяше за следващата атака.

— От какво се боиш? — пошепна нежно той. — От мен ли? Нямаш никакви основания. От собствените си реакции? Опитай се да помислиш защо е така. Морето ни изхвърли заедно на сушата. Двама корабокрушенци, два подарени живота. Не мислиш ли, че това ни свързва?

Откъде беше намерил най-точните думи, за да подкопае и без това отслабената й защита? София потрепери, готова да се поддаде на изкушението. Не смееше дори да диша, ресниците й се спуснаха и затрепериха в усилието да се надигнат въпреки повелята на разума. Защо не беше по-силна? Защо не беше по-невъзмутима и непоколебима?

Тя усети дъха му като милувка върху горещата си кожа. Никой не я беше научил как да се отбранява срещу невидимите окови, които той й налагаше. В крайна сметка тя капитулира, вдигна устни с тиха въздишка и поиска от него онова, което страстно желаеше предателското й сърце.

Райън Фицджордж не възтържествува от победата си, а изпита по-скоро учудване. Тя се поддаде точно в мига, когато той вече беше започнал да се примирява с поражението. Или поне за този ден. Знаеше, че ще загуби само една от битките. Решителното сражение щеше да се състои утре, в по-добро време, може би дори с по-добри оръжия.

Ала смайването му премина само за секунди. Той сведе устни и грабна в прегръдката си крехката фигура, цялата упорита, омагьосваща и неустоима личност. София получи целувка, която я беляза и завинаги промени живота й. Целувка, която беше много повече от блаженството, радостта или желанието, които беше изпитвала досега. Тя се разтопи в ръцете му, загуби собствената си воля и се роди отново в неговата страст.

Той я притисна към коравите си, загърнати в кожа гърди и тя се зарадва, защото вече не можеше да стои върху собствените си треперещи крака. Устните му се плъзнаха по челото й, по веждите и бузите и отново се впиха в устата й. Тази целувка окончателно заличи всичко, което не беше чувство или страст.

— Ти си прекрасна — прошепна дрезгаво Райън и светът пред очите й се разтвори в ярки светкавици.

Сърцето й биеше лудо, като че бързаше напред към новия свят, за чието съществуване тя не беше подозирала. Разумът й подсказваше, че прави грешка, но дигите отдавна бяха пробити. Приливът се носеше устремно напред и сломяваше всяка съпротива.

Тя се остави на огнената магия на целувките, на търсещия език, който проникваше в дълбините на устата й. Този път нямаше кой да разкъса мрежата на омаята, която той изкусно плетеше около нея. Никой не дойде да я откъсне от ръба на пропастта.

Райън усети как напрежението изчезна от тялото й. Тя престана да се съпротивлява. Той разплете дебелата плитка и червеникавите къдрици загърнаха тесните рамене като в огнена мантия.

— Не се измъчвай, котенце! Не е нужно да се биеш с мен… Вече си победила. Аз съм твой роб, жадувам и гладувам за теб. Само ти можеш да ме спасиш…

Ръката му се зае да развързва връзките на роклята й и София потрепери. Роклята се свлече в краката й и тя остана само по кърпената ленена риза и долната пола с тежък подгъв, в който беше скрит забравеният пръстен на другия мъж.

Още една връзка, още една… Ленът се изхлузи от раменете й и разкри пред Райън линията на скъпоценните форми, които ръцете му вече бяха изследвали.

Прозрачният алабастър на кожата й светеше в контраст с буйните къдрици като стара слонова кост. Гордата извивка на младите гърди опъваше скромната материя и Райън побърза да развърже последната връзка. Видя тръпката, която премина по бялата кожа, но тя не направи опит да се прикрие. Изправена и замайваща, безупречната фигура изникна изпод износените одежди, прилична на цвете сред глина и торф.

Той докосна с обожание фината линия на бледите рамене, плъзна длани по ръцете чак до дългите пръсти и ги поднесе към устните си. После скри лице в ръцете й. София усети устните му, мекото драскане на брадата. Погледна към тъмното му теме и разтвори устни в дълбока въздишка.

— Кажи ми, че и ти го искаш — помоли настойчиво Райън. — Че си копняла за мен от първата ни среща.

Цялото й тяло беше в пламъци. Дълбоко в нея пулсираше толкова силен копнеж, че я побиваха тръпки. Тръпки, които можеха да бъдат излекувани само от неговите докосвания, от целувките и ласките му. Каквото и да искаше от нея в този миг, тя беше готова да му го даде.

— Ако не го направиш, ще се разкъсам на хиляди парченца — пошепна безсилно тя. Ръцете й обхванаха лицето му, привлякоха го към нейното, за да го види. Тя се притисна към гърдите му, без да осъзнава какво върши и говори. Днешната София беше различна от вчерашната, от онази, която тя си мислеше, че познава добре.

Тя прочете отговора в блестящите сини очи, които се разшириха от смайване.

— Иска ми се да имах таланта на поет, за да ти кажа колко си красива — прозвуча настойчивият му шепот.

Райън едва смееше да докосва възхитителната богиня, която се предаваше безусловно във властта му. Обхвана внимателно стегнатите гърди и палците му нежно помилваха втвърдените зърна. София въздъхна тихо и кожата й запламтя. Дребен знак, но многозначителен. Тя не можеше и не искаше да крие, че и тя го желаеше.

Всъщност тя нямаше представа как би могла да го скрие. Беше се предала във властта му и инстинктивно усещаше, че и той се чувстваше така. Че нито тя, нито той бяха в състояние да сторят нещо, за да попречат на предопределеното от небето да се сбъдне.

Тя усети как той я вдигна и я понесе към леглото. Допирът до дрехата му охлади горещата й кожа, усещането на ръцете му в колянните ямки и върху голите й рамене беше безкрайно приятно. Бързото му дишане беше признак не толкова на напрежение, колкото на същия настойчив копнеж, който изпълваше и нея. Той я положи като скъпоценност върху кожените завивки. Всяко докосване беше милувка, груба и нежна едновременно.

Целувките му намираха неизвестни цели върху чувствителната й кожа. Устата му освободи устните й и продължи към гърдите. Плъзна се по стройната линия на шията, потопи се в меките ямки на ключицата и се изкатери по съвършеното хълмче на едната гърда, за да засмуче розовото зърно. Играта на горещия език изтръгна от гърдите й сладостна въздишка. София се вкопчи в мускулестите му рамене, неспокойна, в търсене на спасение, което беше извън способността й да разбира.

Пламтящите стрели на удоволствието се стрелкаха все по-често към утробата й. Гърдите й станаха по-големи и по-тежки, между краката й запулсира болка, мъчителна и блажена едновременно.

— Вкусът ти е невероятен! — пошепна дрезгаво Райън.

Той полагаше огромни усилия да обуздава дивото си желание. Не смееше дори да свали дрехите си, защото се боеше, че ще се нахвърли върху нея като дивак и ще я обладае без задръжки. Нали не искаше да я изплаши, а да я завладее. Да я убеди, че не си струва да тъгува за другия мъж.

София усети обезпокояващото напрежение в тялото му и странната издутина в панталона му. Без да се страхува, тласкана от любопитство, тя положи ръка върху нея. Имаше известна представа за плътската любов, защото беше отрасла сред природата и знаеше как го правят животните. Но в този момент й се струваше, че познанията й нямат нищо общо със ставащото с нея, с настойчивото, могъщо желание, което я караше да обезумява.

— Не искам да ти причиня болка, почакай… — Райън отблъсна ръката й и тя усети какво напрежение му костваше да прояви търпение.

— Ще ми причиниш болка, ако продължиш да ме измъчваш. Не мога повече да чакам — пошепна София и пръстите й нетърпеливо задърпаха връзките на дрехите му.

Не беше нужно да казва нищо повече. И без това отслабените му съпротивителни сили се стопиха в огъня на страстта. С треперещи ръце, впил поглед в разширените от изненада очи на чакащата София, Райън се освободи от жилетката, ризата, ботушите и панталона. Когато застана пред нея гол, тя престана да диша. Не знаеше какво бе очаквала, но тази открита, ярко изявена мъжественост спря дъха й.

Още преди това тя беше усетила силните му мускули, но в голотата си той притежаваше атлетичната сила на антична статуя, с широки, добре оформени рамене и мощен гръден кош, който се стесняваше към талията. Погледът й се впи в могъщо изправеното великолепие на члена му и червената вълна на смущението, която заля бледото й тяло, бе предизвикана както от уплаха, така и от диво желание.

— Нямах представа, че един мъж може да бъде толкова красив — прошепна тя с глас, който прозвуча чуждо.

Очите й се впиха жадно в тялото му и Райън, който никога досега не се беше замислял как изглежда, опозна сладката отрова на ласкателството. Тя май наистина говореше сериозно. В огромните зелени очи се четеше пламтящо възхищение, при това самата тя, загърната в неописуемите си къдрици, беше толкова неземно красива, че само излъчването й превръщаше жалката постеля в скъпоценно ложе.

— Ела! — пошепна мамещо тя и Райън веднага се отзова.

Телата им се допряха, устните им се сляха и София се осмели да посрещне напиращия език, който се втурна в устата й и внесе вкуса на вино и мъжко желание. Щом веднъж вкуси опасната смес, тя отчаяно поиска още. Потърка се в коравото, горещо мъжко тяло, усети лекото драскане на черните косъмчета върху чувствителните зърна на гърдите и пулсирането на коравия член върху бедрото си.

Ръката му се плъзна по хълбока й, обхвана твърдото дупе и се мушна между телата им. София усети как жадните му пръсти се заровиха в копринените косъмчета между бедрата й и потрепери. Те се плъзнаха внимателно навътре и я докоснаха там, където никой мъж не я беше познал. В неопитността си тя не можеше да знае колко много го зарадва горещата влажност, която го посрещна там и го покани в меките дълбини на утробата й.

— Колко си тясна, котенце! — промърмори дрезгаво той. — Колко си мека и влажна…

София се разтърсваше от все по-силни тръпки, докато пръстите му изследваха вътрешността й и най-сетне разделиха нежните устни, които пазеха най-съкровената й част. Тя изпъшка и ръцете й се впиха в коравия му задник, за да го привлекат още по-близо.

— Не, не, почакай…

Райън се освободи внимателно и нежно разтвори стройните й крака. После коленичи между тях и се опря с една ръка до главата й. София отвори очи и се потопи в синия порой на погледа му. Едновременно с това любопитният пръст бе заменен от горещо, гладко нахлуване. Усещането измести всичко друго, но членът му беше твърде голям и не можа да продължи, докато не си проби насилствено път с могъщ тласък.

Внезапната, остра и неочаквана болка накара София да извика и очите й се разшириха от ужас. Райън обаче отдавна беше преминал точката, когато можеше да контролира възбудата си. Той се зарови дълбоко в крехкото тяло и се облекчи с никога неизпитвана сила. Топлите пулсации на члена му предизвикаха у София ехо, което за миг надви шока и болката.

От тези тръпки пламна буен огън, жадна настойчивост, която изтласка всички други чувства. Тя не забеляза как краката й се сключиха около кръста на Райън и ноктите й оставиха червени следи по гърба му. Светът й се пръсна в дъжд от блестящи звезди и тялото й се изгуби в опиянението на екстаза.

— Велики боже, откъде можех да знам, че си още девствена! — проникна до съзнанието й сърдит, едва ли не обиден мъжки глас.

София отказа да вникне в съдържанието на тези думи, отказа да се върне в действителността. Носеше се в небесата, не искаше да слезе на земята и да започне отново да мисли, камо ли пък да се бори. Искаше да остане завинаги в това прекрасно безтегловно състояние. Никога през живота си не се беше чувствала в такова пълно съзвучие с природата и ролята си в нея.

Хладният ръб на чаша докосна устните й и малко вино потече по брадичката й. Тя преглътна остатъка и неохотно вдигна очи. Закашля се и една нежна ръка приглади косите от челото й.

— Аз съм един недодялан селяк! Прощавай, котенце! Обещах, че няма да ти причиня болка, но не удържах на думата си. Защо не ми каза, че си още девствена?

— Ти не ме попита — отвърна дрезгаво София. — И не ми причини болка.

Тя сложи длани върху лицето си, за да се увери, че все още беше същата. Имаше неопределеното чувство, че е станала друга, и мина доста време, докато бъркотията в главата й се проясни. Тогава обаче съзнанието й се върна с внезапен шок.

Тя скочи и се огледа стреснато. Райън Фицджордж седеше на ръба на леглото с чаша вино в ръка и я наблюдаваше унесено. И беше гол, също като нея! Кръвта нахлу в лицето й. В името на всички светии, какво беше сторила!

— Аз си мислех, че ти… — Райън отчаяно търсеше обяснение. — Рицарят, с когото те видях на заминаване от Нормандия… Откъде можех да знам, че той… че ти не си… — Той изхока и млъкна, забелязал, че се заплита в безумни предположения.

— За какво говориш? — попита София с новия си дрезгав глас.

— За това, че никога досега не си била с мъж, котенце.

— Ако знаеше, щеше ли да ме оставиш на мира?

— Не знам — призна честно Райън. — Желаех те от първия ден. Луд съм по теб и се радвам, че дойде при мен девствена. Ще видиш, следващия път няма да те боли.

— Следващия път? — София се отдръпна от него, като че бе открила по тялото му чумни петна. — За нас няма да има следващ път!

Райън я зяпна смаяно. Тя видя, че умът му усилено заработи, но само след минута той избухна във весел смях.

— Много съжалявам, котенце. Честно. Знам, че си наранена и малко разочарована. Но ти обещавам да те компенсирам.

Проклетото му мъжко самодоволство накара София да осъзнае болезнено собствената си глупост. Беше му позволила да й замае главата с красиви думи и опасни целувки. Досега положението й беше катастрофално, но от днес нататък беше безнадеждно. Усети, че й се плаче като никога през живота й. Така обичаната броня от гордо самоуважение лежеше стъпкана в краката й и тя за първи път се усъмни в способността си да се справя с живота си.

— Дай ми дрехите — прошепна тя и избегна погледа му.

— О, не! — Райън усети, че тя се отдръпна от него и отново издигна стена около себе си. — Никога вече няма да спиш над обора. Ще останеш при мен.

— Като пленница — промърмори София и отново прокле неуспялото си бягство.

— Наречи го, както искаш! — отговори ядно Райън и изпи чашата до дъно.

Той се чувстваше виновен, уплашен, но не чак толкова, че да й предостави повече свобода. Това щеше да бъде криво разбрано великодушие. Подозираше, че бе завладял само страстното й тяло. Докато подчинеше и неукротимия й, бунтовен дух, му предстоеше още много работа.

— Ти ми принадлежиш — изрече сърдито той. — Изцяло! Ще останеш при мен. Спи, щом си уморена. Леглото е достатъчно за двама.

София прие поражението си с безмълвен протест. Имаше смътното чувство, че тази нощ беше загубила много повече от честта и добродетелта си. Беше уморена, изтощена до смърт от непрекъснатата смяна на противоречиви чувства. Но колкото по-отчаяно се опитваше да открие какво бе предизвикало тази катастрофа, толкова по-малко обяснения намираше.

Глава 13

София отвори очи и веднага се пробуди. Съвсем близо скорец пееше бодрата си утринна песен. Тя отекваше триумфално в тишината и говореше за пролет и домашен уют. Песента събуди в душата й неясно очакване и окрили сетивата й. Тя примигна в разреждащия се мрак. Къде се намираше?

Главата й почиваше върху твърда подложка, която не беше нито слама, нито конско одеяло. Не беше и възглавница. Въпреки това беше топла и създадена сякаш специално за тила й.

Навън в концерта на скореца се намеси петел, кучетата също залаяха. Дали това бяха ловните кучета на баба й или някой от едрите вълчаци, които пазеха Хоукстоун и обитателите му? Съзнанието й не се проясняваше, затова избра най-простото обяснение. Тя сънуваше, денят беше още далече, клепачите й отново се отпуснаха.

Когато отново отвори очи, срещна пронизващия син поглед на блестящите келтски очи под разбърканата черна грива. Пълните устни се извиха в усмивка и вместо утринен поздрав попитаха:

— Цял ден ли ще спиш, котенце?

Сърцето на София спря да бие, после заблъска като лудо в гърдите й. Всеки удар беше крачка към действителността, всяко вдишване носеше осъзнаване на собствената глупост. Тя не беше спала върху възглавница, а върху ръката на Райън Фицджордж!

Тя скочи и в последния момент се сети да прикрие голите си гърди с кожата. Разрешените й коси нападаха по бледите рамене и възхитителната й уста се обтегна в тясна, горчива линия. Приятната топлина на съня се отдръпна пред ужасяващото прозрение, че бе извършила непростима грешка.

— Господ да ми е на помощ! — прошепна отчаяно тя. — Какво извърших?

— Постъпи правилно — отговори Райън и се усмихна като малкия й брат, когато беше уверен, че няма да му се карат. — Много ми е приятно да те усещам до мен. Кожата ти ухае на рози, знаеш ли? Хайде, ела, не ме гледай така строго. Нищо лошо не се е случило.

— Нищо лошо? — Думите спряха в гърлото й. В сребърната светлина на идващия ден омаята от предишната вечер беше изгубила смисъла си. Каква беше тази сила, която я бе тласнала в обятията му?

Ръката му се плъзна под мантията от къдрици, погали рамото и мина по линията на гръбнака. Докосването беше като на игра и все пак толкова интимно, че косъмчетата на тила й настръхнаха и от гърлото й се изтръгна звук, съдържащ както ужас, така и наслада.

— Ти не само ухаеш на рози, ами и кожата ти е нежна като розов лист — чу се шепотът на Райън.

Той вдигна косата й и плъзна устни по рамото, което беше погалил. София не беше в състояние да се помръдне. От нежните му устни се излъчваше магия, която отпускаше нервите и загряваше кръвта й, докато в центъра на тялото й запулсира горещ поток и събуди онова ужасяващо желание, което не можеше да се изличи от паметта й.

— Не, не! — изплака тя и бързо се отдръпна.

— Права си — съгласи се той и направи гримаса. — Знам, че си разранена, а и аз обещах да не ти причинявам повече болка. Само че ми е трудно да се удържа. Ти ме омагьоса, котенце! Цял ден ще мисля как те държах в обятията си. Никога не съм притежавал жена, която ми е доставяла такава радост.

София се изчерви още повече и най-сетне откри одеждата си на пода. Как да стигне до нея, без да изложи на показ голотата си?

— Искам да се облека — проговори сухо тя. — Или си решил да ме държиш окована в тези покои?

— Ще останеш ли при мен?

Неочакваната настойчивост в този въпрос я накара да го погледне. Ясносините очи бяха напълно сериозни.

— Трябва ли да се опасявам, че ще избягаш веднага щом ти обърна гръб? — попита той още по-настойчиво.

— Не.

София преглътна мъчително. Тази нощ беше променила всичко. Тя вече нямаше дом, където можеше да се върне. С непростимото си лекомислие беше опетнила името и честта си, беше пропиляла живота и бъдещето си. Беше сложила точка на онова, което започна в морето. София де Камбремер беше мъртва.

— Ти дори не подозираш какво означава за мен това не! — прошепна Райън.

Той не я разбираше. А и как би могъл? Нямаше представа какви мисли минаваха през главата й, а София изобщо не се опита да му обясни. Тя вече не беше уважаваната благородна госпожица, която заслужаваше любовта на сеньор д’Амонсек и бащината обич на лорд Хоукстоун. Беше унищожила честта, щастието и гордостта си заради няколко мига страстно опиянение! Само да можеше да проумее защо! Какво я бе накарало да се самозабрави?

Тя не намери отговор и в отчаянието си отново прибягна до атаката, за да се защити.

— Колко е хубаво, че поне ти можеш да се радваш — прошепна дрезгаво тя. — Аз не съм доволна от живота си в Ейлсбъри.

— Несправедлива си. И към къщата, и към обитателите й — укори я Райън.

— Затова ли напусна Нормандия? — попита потиснато тя.

— Може би — отговори невъзмутимо той. — Нали все някъде трябва да живеем!

— Ние ли? — изсъска вбесено София. — Защо ли онази проклета мачта не ми строши главата!

В думите й имаше такава страст, че той не посмя отново да протегне ръка към нея, както възнамеряваше. Не разбираше много от жени и си го признаваше. Затова и не можеше да проумее защо София беше толкова недоволна от случилото се помежду им. Снощи мъркаше като котка в обятията му и му се отдаде с такава страстна готовност…

Може би имаше болки? Той не посмя да попита, защото се страхуваше пак да не извърши грешка. Направи онова, което правеше винаги, когато не разбираше малкото жени, влизали досега в живота му: върна се към мъжкото си всекидневие, което двамата не споделяха.

— Ще помоля Бриди да ти приготви топла баня. Надявам се, че това ще ти хареса — предложи той подчертано помирително. — Все някъде ще се намери вана или подходящо ведро. Ще видиш, после ще се почувстваш по-добре.

Много му се искаше да я целуне, но тя изглеждаше толкова далечна и хладна, че не посмя. За да не се поддаде на изкушението, той скочи от леглото и се протегна доволно, облян от утринната светлина.

Против волята си възхитена от играта на мускулите под кожата на атлетичното му тяло, София не можеше да извърне поглед, докато той се обличаше. Правеше го с бързи, точни движения и когато енергично напъха еректиралия си член в панталона, й показа без думи, че наистина я желаеше страстно във всеки миг от деня.

Какво щастие, че той не можеше да заподозре какво грешно желание събуди в предателското й тяло! Как чувствителните зърна на гърдите й се втвърдиха под кожената завивка и гърлото й пресъхна. Велики боже, тя явно притежаваше ниските инстинкти на уличница! Или причината беше, че и без това нямаше какво повече да губи?

Когато черната му грива се появи изпод ризата и той закрепи колана с меча на хълбоците си, чувствата й се бяха уталожили. Тя успя да издържи погледа му и да вложи в думите си онази хладина, която за пореден път му напомни, че умееше да се държи като благородна дама.

— Защо ще нареждаш на Бриди да ми приготви баня? Тя не ми е слугиня.

— Тогава ще трябва да се научиш да се държиш като господарка — отвърна кратко той. — Ти си моя и всички са длъжни да ти се подчиняват.

— Това няма да им хареса — предупреди го София, която имаше достатъчно горчив опит с жените в имението.

— Ако им говориш с тона, който си запазила за мен, няма да ти е трудно да им внушиш почитание — отговори раздразнено Райън и излезе от стаята почти бежешком. Беше твърде болезнено да вижда красотата й, без да може да я докосва. Случилото се през нощта изобщо не беше намалило желанието му да я притежава цялата. Точно обратното.

Щом резето на тежката дървена врата падна, София се сви в леглото. Мъчително поддържаното самообладание я напусна и тя се разтрепери неудържимо. Как можа да се случи това? Тя не намираше логично обяснение за безхарактерното си поведение. Освен това чувството за справедливост не й позволяваше да обвинява единствено Райън.

Тя беше разочароващо готова да се поддаде на ласкателните му думи и на целувките. Наслаждаваше се на онова, което той правеше, и това беше най-лошото от всичко. Вместо да удържи дадената на Джъстин д’Амонсек клетва, вместо да му остане вярна и твърда като скала, тя буквално политна към греха — слаба, безводна, безчестна. Привлечена от топлите целувки, изгорена от огъня на страстта, заблудена от реакцията на собственото си тяло, тя се бе самоунищожила доброволно.

— Забрави каква си била! — каза си горчиво тя и притисна лудо биещото си сърце. — Важно е каква си сега. Любовница на един войник, уличница без чест и име. Мястото ти е в калта на Ейлсбъри, драга моя. От вчера вече нямаш причина да се смяташ за нещо по-добро.

За да се накаже, тя скочи от леглото и изложи голата си кожа на утринния бриз. Вдигна рамене и с неудобство огледа стройното си тяло, настръхнало от студа. Освен избледнелите, засъхнали кървави следи по бедрата й нищо не показваше промяна или деформация.

Точно обратното, синкавите петна и червеникавите белези, които й напомняха за корабокрушението, бяха почти изчезнали и кожата й беше безупречна както някога. Болестта беше по-дълбоко, тя беше невидима, но също така смъртоносна като чумата или проказата.

Треперейки, София плъзна ръце по хълбоците си, после обхвана гърдите си и усети колко чувствителни и необичайно жизнени бяха зърната им.

Тя вече не беше скъпоценният бисер, който трябваше да бъде предаден на благородния рицар недокоснат и в пълния си блясък пред брачния олтар. Бъдещата майка на наследника му, нежната съпруга, съвършената домакиня. Вече не беше достойна да се нарича дъщеря на Розовата кула. По-добре близките й да я смятат за мъртва и да я запомнят с любов, вместо да узнаят, че тя не заслужаваше топлите им чувства.

Тя се самообвиняваше все по-горчиво, дори за миг се запита дали пък не беше най-добре да сложи край на този достоен за презрение живот. О, не, тя може би беше загубила честта си, но това не я правеше страхливка. Искра от неукротимия й темперамент пламна под пепелта на самообвиненията и я изпълни с нова сила.

— Кълна се в бога — проговори тя с част от онзи сарказъм, който баща й често влагаше в думите си. — Ти ще се научиш да живееш с греха си, мила моя, щом не ти стига смелост да скочиш от кулата. Затова се захващай за работа, София-Роуз!

Последствията от това смело решение бяха усетени на първо място от Бриди и слугините. Саксонката, тайната господарка на къщата, все още не беше решила дали да изпълни заповедта за баня, когато София лично нахлу в царството й. Опряла стройните си ръце на хълбоците, със зелен лед в погледа, тя сякаш се беше преобразила по тайнствен начин. Бриди се слиса, а племенниците й и останалите слуги видяха олицетворението на надменна норманка, която най-сетне беше свалила любезната си маска.

София усети стената от враждебност, нямата съпротива, презрението. Ала не си направи труда да се пребори с тях. Колкото по-скоро се научеше да се справя с чувствата, които проявяваха към личности като нея, толкова по-добре.

— Капитанът ми даде пълномощия да превърна тази къща в достойно място за живеене и вие ще ми помогнете да го сторя — оповести тя с тон, който се различаваше рязко от любезното равнодушие, с което беше говорила досега.

— Ами ако не го направим? — осведоми се Изолт, като видя, че Бриди не се обажда, и измери София с предизвикателен поглед.

— Тогава ще се върнеш в селската колиба, от която си дошла, и никога повече няма да влезеш в този замък — отвърна спокойно София.

— Ще видим! — изсъска Изолт и застана в една редица с Нати и Бриди. — Няма да позволим да ни командва една норманска уличница — прибави тя, като нарочно заговори на саксонски, предполагайки, че София няма да разбере нито дума.

Младата жена стисна устни и отметна гордо глава. Удостои Изолт с унищожителен поглед, след което заплашително направи крачка към нея и слугинята се отдръпна.

— Нищо няма да видиш, Изолт! Още сега ще изчистите боклуците от дамските покои, от кабинета на капитана и от останалите помещения на къщата. След това ще измиете стените и подовете със сапунена пяна. Ще търкате, докато подът стане толкова чист, че дори самият крал да може седне на него и да яде, ако някой ден благоволи да пристъпи прага на тази къща. Разбрахте ли ме? А ти… — София протегна ръка и спря само на сантиметри от големия нос на Бриди. — Ти ще се погрижиш да наемеш от селото още половин дузина работливи жени. Най-добре такива, които разбират от тъкане и правене на бира, защото бирата, която поднасят в тази къща вони на помия, а по леглата няма чаршафи!

Бриди дори не мигна. Докато Изолт и Нати чакаха напрегнато да чуят как София ще бъде поставена на мястото й, тя се стараеше да прецени правилно новата, енергична жена, която даваше заповеди и явно знаеше много добре за какво говори.

— Ако наемеш хора, ще трябва да им плащаш — проговори най-сетне тя. — След смъртта на барона в тази къща не са останали никакви пари.

— Пристанището дължи на господаря на крепостта законния дял от доходите си — отговори невъзмутимо София. — Жените и дъщерите на гражданите могат да поработят тук, за да издължат част от сумата. Това е обичай в кралските васални имения и не виждам защо да не го приложим тук. Да не мислиш, че не забелязах как част от старата прислуга се върна в замъка с надеждата да намери хляб и работа?

Бриди за пореден път изтри ръце в престилката си.

— Те няма да ти се подчиняват. Все още мразят норманите и няма да изпълняват заповедите на една чужденка. Още повече на жена, която си играе на господарка… след като е завоювала това право в леглото на крепостния капитан.

София прие обидата с безупречно самообладание. Само челото й бе забулено от лека червенина. И тя самата не знаеше откъде вземаше силата да издържи.

— Според мен ти имаш достатъчно аргументи, за да ги убедиш, че е в техен интерес да се подчиняват — обясни все така спокойно тя. — Или ще ми кажеш, че не си в състояние да се справиш с дузината слуги, които поддържат реда в домакинството? В такъв случай ще трябва да потърся друга икономка, която да…

— Моето място е в тази къща! — Бриди изведнъж загуби спокойствието си. — Аз бях млечна сестра на барона и никой не може да ме изгони. Имам право да живея тук до смъртта си!

— Толкова по-добре! — София умело апелира към чувството за чест на Бриди. — Тогава се погрижи всички да живеем като нормални хора, а не да вегетираме в мръсотия и небрежност. Мъжете да намерят вар. Когато почистите стените и таваните, искам да ги варосате. Децата да отидат с кошници в гората и да съберат ароматни треви, за да ги смесим с новата слама за подовете. Предполагам, че ключовете са у теб, Бриди?

Показалецът се стрелна заповеднически към гърдите на икономката. От София струеше такъв авторитет, че едрата саксонка сведе глава и откачи връзката ключове за килерите и складовете, която постоянно висеше на колана й. Този жест подпечата поражението й и Нати и Изолт се спогледаха безпомощно и загрижено.

— Благодаря. — София кимна величествено и претегли ключовете на ръката си. — Мисля, че казах всичко. На работа!

Ако тайно се бяха надявали, че ще им бъде дадено време да обсъдят изненадващите събития, трите жени останаха излъгани. София не търпеше безделие, тя бе открила в постоянната заетост най-доброто средство да забрави тъгата си.

Тя се хвърли в работа с такова усърдие, като че от това зависеше животът й. Беше на сто места едновременно. Гонеше Нати, Изолт и Айлийн, които изнасяха от помещенията кошници с изгнила слама и боклуци. Намери един от ратаите в обора, достатъчно слаб, за да изчисти комините. С неохотната помощ на Бриди изготви списък на запасите и разбърка собственоръчно сапунената пяна за подовете и стените по рецепта на майка си.

Голямата зала и околните помещения бръмчаха като кошер, фактът, че София работеше наравно с другите и не се плашеше от мръсотията, заслужи неохотното уважение на прислугата. До обед Бриди беше довела половин дузина жени, които се заеха да разчистват купищата боклуци.

Ожесточението, с което работеше София, се прояви в тънката бръчица на челото й. Гласът й, обикновено мелодичен и тъмен, ставаше с всяка заповед по-студен и метален. Накрая Бриди я улови за ръката й я задържа, защото се олюляваше от изтощение и изобщо не забелязваше, че денят клони към своя край.

— Всичко ще стане, както го искаш, но няма смисъл да се строполиш в боклука и да те изнесат от къщата в някоя кошница — заговори й тя необичайно майчински. — Банята е затоплена, приготвила съм чисти чаршафи и дрехи. Върви! Днес не можем да направим нищо повече.

— Ти?

Смаяният въпрос извика смях в очите на едрата саксонка.

— Да, аз! Както изглежда, ти се грижиш за всичко, само не за себе си! Аз те подозирах, че искаш да си играеш на господарка, но ти се отнасяш към себе си много по-лошо, отколкото към последната слугиня. Може би си дошла тук точно навреме.

— За какво? За да превърна тази дупка в нормална къща? — София избухна в безрадостен смях.

— За да излекуваш раните на този дом и да отвориш вратите на подземията — отвърна загадъчно Бриди. — Тичай в банята, малка норманке! За днес си работила достатъчно.

Тя бутна София към вратата и изтощеното момиче за малко не се строполи на пода. В последния момент тя успя да се задържи на крака и се запъти към банята изправена и овладяна. Изтощена, но непобедена.

Глава 14

Кога за последен път се беше къпала в топла вода? Отпусната и доволна, София забрави всяка предпазливост и си позволи да си припомни сръчната си помощница Ауди. Ваната, покрита с фино ленено платно, розовото масло, цветчетата и приятно меките, затоплени хавлии. Картините по стените, съставени от безброй разноцветни камъчета, звуците от далечна лютня и приятния лукс на умело ръководената къща, на който баба й държеше толкова много.

Но сънищата отлетяха и тя излезе от водата, разтърсвана от силни тръпки. Велики боже, какво я беше прихванало? Обезумяваше ли? Защо се измъчваше с тези фантазии? Какво щеше да промени с тях?

Тя посегна гневно към приготвената кърпа. Тя не беше нито топла, нито мека, но София се изтърка с такава енергия, че зарозовялата й кожа се зачерви. Искаше не само да изтрие упоритата мръсотия, но и размекващите, разчувстващи импулси, които я изкушаваха да мисли за вчера, а не за утре.

Тя размаза последната сапунена пяна в косите си и съсредоточи вниманието си върху миенето на косата. Хладният й, логичен ум, изявената гордост, образованието й, елегантността, всички онези неща, за които беше мислила, че са неотменна част от нея, изведнъж се оказаха безполезен баласт. Не можеха да й помогнат в тази ситуация и очевидно нямаше да намерят смислено място в новото й съществуване.

Тя посегна към кофата със студена вода и изплакна косата си. Нави я на руло, изля остатъка от водата върху раменете си и вдигна крак, за да излезе от ваната.

С ъгълчето на окото си забеляза, че газената лампа на каменния перваз затрепка силно. Преди да е осъзнала какво означаваше това, чу гласа на Райън зад гърба си:

— Вече знам къде е отишло слънцето, когато одеве изчезна зад хоризонта. Ти представляваш неописуема гледка за сетивата на един уморен до смърт мъж, котенце!

Тя изписка тихо, обърна се и погледна гневно мъжа, който стоеше на прага. На лицето му грееше усмивка. Откога ли я наблюдаваше?

— Изчезвай! — изфуча тя с най-ледения тон на госпожица Де Камбремер и постигна точно обратното.

Той влезе в стаята и затвори вратата зад себе си. В това време тя посегна светкавично към една голяма кърпа и се уви цялата. Не се досети, че тъканта залепна за мократа кожа и подчерта формите на тялото й.

Райън Фицджордж усети как по тялото му пробягаха горещи тръпки. Причината съвсем не беше в добре отоплената баня. Гордата фигура на гневната красавица блещукаше в меката светлина на лампата като полиран розов мрамор. Очите й искряха смарагдовозелени през облаците пара.

— Защо не повика някоя слугиня да ти помага? — попита той, сякаш не беше чул подканата да си отиде. — Много е лекомислено да се къпеш сама. Защо поне не пусна резето? Толкова ли не се интересуваш от безопасността си?

София му отговори с леден поглед. Той беше напълно прав, но тя нямаше да му достави удоволствието да се съгласи с него. Гневеше му се повече отвсякога.

Райън се намръщи. Най-лошото му опасение се потвърди: тя беше жена, която мислеше прекалено много. Той изкриви уста и пристъпи по-близо.

София видя, че той е застанал точно между нея и купчинката чисти дрехи, наредени върху едно трикрако столче. Нарочно или случайно? Тя се изправи в целия си крехък ръст. О, не, нямаше да се унижи да подскача около него като глупава гъска. Беше крайно време той да разбере, че трябваше да се отнася към нея с уважение.

— Упорито хлапе — промърмори Райън, който четеше мислите по върха на носа й, и думите му прозвучаха като милувка. Той протегна ръка и обхвана тила й под мокрите къдрици. — Какво очакваш, котенце? Да те завладявам всеки ден отново?

София потрепери и сведе очи. Коравият му палец помилва тънките косъмчета и тя бързо прокара език по пресъхналите си устни. Лекото докосване запали под ухаещата на чисто кожа фойерверк от желания.

— Пусни ме… — помоли дрезгаво тя, но не се учуди, когато той не се подчини.

— Знам, че си уморена, след като си свършила толкова работа — проговори съчувствено той.

— Откъде знаеш…

— Щях да бъда лош капитан, ако не виждах колко усърдие и енергия влагаш в работата си, котенце. Утре ще имаш на разположение вар и достатъчно мъже, които да варосат стените. Знаех си, че имаш сили да се справиш с цялата тази мръсотия.

София усети как похвалата му я изпълни с радост и се наруга наум. Защо не й беше все едно какво мислеше и чувстваше той? Защо небрежният комплимент я изпълни с такава гордост, като че бе спечелила битка? Затова ли го бе избягвала през целия ден? Къде остана горчивият гняв, който я поддържаше през изминалите часове като лекарство срещу слабост и отстъпчивост?

През това време Райън ядосано си призна, че макар да бе успял да завладее тялото й, независимият й дух щеше да му създава още много трудности. Той отстъпи назад толкова неочаквано, че София се олюля и се хвана за ръба на ваната.

— Ще те чакам отвън, докато се облечеш — проговори рязко той. — Побързай!

Когато вратата се затвори зад гърба му с трясък, който сигурно отекна в цялата къща, София направи гримаса. С какво ли го беше ядосала пак, след като последните му думи бяха признание за постигнатото от нея?

— Ах…

Тя тръсна глава, остави кърпата и разгърна най-горната дреха върху столчето. Дълга риза без ръкави, набрана на шията, с избродирани листенца на долния ръб. Финият лен изглеждаше много стар, по гънките личаха жълтеникави линии, които показваха, че дрехата дълго беше лежала в някоя ракла. Пръстите й се плъзнаха смаяно по отличната материя и фината бродерия.

Това не беше риза за слугиня. Същото важеше и за тънката долна дреха от боядисана в зелено вълна, и за туниката, която беше сребърносива. Тези дрехи бяха изтъкани от жена, която си разбираше от занаята. Да не говорим за изключителните умения на шивачките.

Одеждата беше много различна от пъстрите дрехи от коприна и кадифе, които се носеха в двора, и без съмнение беше дреха на господарка. На благородна саксонка от почтено семейство — доказваха го ясеновите листа, които са били свещени за старите друиди. Тънки чорапи и чифт ниски кожени обувки довършваха тоалета.

София смръщи чело. Откъде беше дошла тази одежда? Дължината и ширината издаваха, че е била ушита за крехка фигура, подобна на нейната. Това в никакъв случай не беше неделната премяна на едрата готвачка. Освен това всяка отделна част създаваше впечатлението, че макар и грижливо съхранявана, не е била носена никога.

Обзета от неясна плахост, тя облече внимателно новите си одежди и се смая, когато те се оказаха сякаш шити специално за нея. Кованият колан, който придържаше сребърната туника на хълбоците, беше от тънки сребърни плочки. В средата на лентата, която се връзваше на челото, грееше едър лунен камък. София бързо сплете мокрите си кичури на саксонски плитки, които подхождаха на тази носия, и стегна лентата на челото си.

Гърдите й се разшириха от дълбока въздишка. За първи път от онова нещастно пътуване се почувства наистина добре. В същото време й стана неловко, защото съзнаваше, че не заслужава нито това чувство, нито тази одежда.

Ала погледът на Райън Фицджордж, който я зяпна изумено, щом се появи на вратата и застана под светлината на факлите, наредени по стените, я обезщети за много от преживените унижения. Той като че ли беше видял призрак…

— Откъде… — Той се покашля и започна наново: — Откъде имаш тези дрехи?

— Бриди ми ги даде — отговори София и събра тънките поли, за да не се влачат по пода. — Очевидно тази къща крие повече богатства, отколкото може да се предположи на пръв поглед. Красива одежда, нали? Грижливо пазена празнична премяна на благородна дама. Надявам се, че няма да предизвикам недоволство, ако я нося.

Райън прокара длан по очите си.

— Сякаш е била създадена специално за теб — проговори той със странно задавен глас. — Ако можеха да те видят, моя малка норманке, всички саксонски принцеси щяха да се поболеят от завист.

По лицето на София пробяга сянка. Трябваше да стисне здраво устни, за да не му изкрещи в лицето, че тя наистина беше саксонска принцеса. Беше. Заболя я да й припомнят за това точно в момента, когато изпитваше наслада от мъжкото възхищение. Наказа се на първо място за собствената си слабост, като отговори по-рязко, отколкото беше нужно.

— Аз не съм принцеса, Черни Райън. Аз съм една обикновена слугиня от обоза, която се кипри с чужди пера.

— Глупости! — Райън посегна към десницата й и я вдигна към устните си. — Докато си в Ейлсбъри, ти си част от моя живот и от всичко в тази къща. Ти не можеш да бъдеш обикновена, котенце! Защото си прекалено красива.

За да потвърди думите си, той наведе лице над ръката й и я целуна. София усети лекото гъделичкане на езика му и сърцето й спря да бие. Обзе я натрапчивата увереност, че трябва да си спомни нещо. Че по отношение на него има нещо, което тя не бива да забравя, защото е от голяма важност. Но какво беше то?

Объркана, тя издърпа ръката си и бе дарена с добре познатия й подигравателен смях. Ясният син поглед й показа, че се държеше като глупаво дете.

— Щом красотата ми е виновна за всичко, предпочитам да бях грозна като нощта — пошепна унило тя и скри ръце в гънките на туниката. — Иска ми се никога да не бях предприемала онова злокобно пътуване.

— Обзалагам се, че всяко женско същество в тази област е готово още сега да се смени с теб — подчерта студено Райън. — Не ставай глупава, котенце. Защо си точиш ноктите върху един уморен мъж? Чаках те да се нахраним заедно, а може би след това ще си намерим забавление, което ще повдигне малко настроението ти.

— Не!

Мислите на София се объркаха още повече. Вътрешният глас й описа с подробности какво щеше да се случи. Но тя нямаше да се унижи за втори път в прегръдката му! Никога вече! Беше лишила Джъстин д’Амонсек от заслужената награда за любовта му и това беше повече от страшно.

— Какво не? — Райън явно се забавляваше от объркването й. — Не си ли гладна? Това би ме учудило. Щом си облякла одеждата на изискана дама, опитай се да се държиш като такава. Не е редно да отхвърляш така рязко и неучтиво поканата на сеньора.

— На сеньора? — повтори София, като перфектно наподоби тона му. — Значи вече си сеньор. Прекрасна двойка сме с теб. Слугиня в чужди дрехи и наемник с чуждо име. Достойни за уважение!

— Божичко, как можах да забравя, че моята специална дама има език, остър като току-що наточен меч?

Двамата се погледнаха в очите и изведнъж избухнаха в смях. София изпита чувството, че стои срещу баща си. Така се смееха двамата, когато вършеха глупости зад гърба на строгата господарка на Хоукстоун. Райън, който за първи път разбра, че непокорната му любима има смайващо чувство за хумор, изпита искрена радост.

Много скоро обаче усмивката в очите на София угасна и бе заменена от тъга. Дори лунният камък на челото й потъмня. Райън не можеше да знае, че споменът за лорд Хоукстоун я бе върнал брутално в действителността. Според него тя съжаляваше, че бе споделила този изблик на веселост с него. Това му напомни фатално за онези мигове в собствения му живот, когато се беше научил да се бои от презрението и насилието.

— Да вървим! — заповяда рязко той, хвана я грубо за лакътя и финият ръкав се намачка.

София стисна здраво устни и прие внезапната бруталност едва ли не със задоволство. Много по-лесно беше да мрази един грубиян, отколкото да посреща нападките на очарователния циник. За да остане твърда, тя се нуждаеше от всяка помощ, която можеше да получи. Да се смее с него беше поне толкова опасно, колкото да го докосва.

Когато влязоха в голямата зала, тя посрещна с достойнство учудените, любопитни, подозрителни погледи, които ги проследиха. Помещението беше огромно, с високи тавани, все още неуютно, но поне не миришеше толкова на гниеща слама и животински изпражнения. Макар и против волята си, София се възхити на умелия му ход, с който й беше наложил решението си.

Ако се беше възпротивила и го беше принудила пред очите на цял Ейлсбъри да наложи волята си със сила, тя щеше да навреди на собствената си позиция. Само ако продължаваше да внушава впечатлението, че му принадлежи и той е съгласен с всичките й начинания, тя можеше да се надява, че жените ще я приемат за своя господарка, както мъжете бяха приели него.

Преди да бе взела съзнателно решение, насреща им излезе Бриди. Опряла както обикновено ръце на мощните си хълбоци, тя доволно плъзна поглед по тялото на София. Без съмнение онова, което видя, й хареса.

— Знаех си, че ще ти станат — проговори зарадвано тя. — Време е в Ейлсбъри да има жена, която да ги носи.

Интересно защо при тези думи тя гледаше Райън, чието лице беше подозрително безизразно.

— Дрехите са прекрасни — благодари сърдечно София. — На кого са принадлежали?

— На господарката на Ейлсбъри, разбира се.

София смръщи чело.

— Но това са саксонски одежди!

— Естествено. Господарите на Ейлсбъри винаги са били между най-доверените кралски благородници, а жените им — придворни дами на кралицата — обясни Бриди с видима гордост. — За съжаление Едуард Свети им се отплати зле за верността. Той изпрати синовете на последния тан с брата на Харолд Гудуинсън като заложници в норманския двор.

— Крал Едуард е мъртъв, битката при Хейстингс е приключена — напомни й почти сърдито София. — Кой помни тези стари истории?

— Те обясняват много от нещата, които се случват днес — отвърна невъзмутимо Бриди. — Огледай се. Някога тази къща беше заможна и уютна. Жените работиха ден и нощ, за да ушият сватбените одежди на норманката, която младият господар доведе със себе си от изгнанието.

София разбра.

— Тя не ги е облякла.

Бриди кимна.

— Тя не искаше саксонска одежда, нито саксонски съпруг, камо ли пък синове саксонци.

— Каква мъка, божичко… — прошепна София, потресена от нещастието, което се криеше в това трикратно отрицание. Не можеше да не изпитва съчувствие към непознатата годеница, дошла в чуждата страна по политически причини.

— Баронът мразеше норманите, а тя се отвращаваше от саксонците. Между двамата нямаше и капчица любов, само насилие, омраза и унищожение. Тя избяга при първия удобен случай, след като събра достатъчно сили да се качи на кон — това беше краят на историята.

— Ами децата? — София потрепери от ужас.

— Пет преждевременно или мъртвородени лежат в гробището зад параклиса. Само две оцеляха след кърмаческата възраст. Тя взе големия със себе си. Другото дете остана да живее със сляпата омраза на баща си. Може би защото беше негово копие… и външно, и по характер.

София замислено поглади диплите на одеждата си и не забеляза как Райън и Бриди се гледаха, без да отместват очи или да трепкат с мигли. Тя си припомни думите на шерифа и допълни мозайката с помощта на собствената си фантазия.

— Не знам дали ще продължа да нося тази рокля — пошепна съкрушено.

— Ще свикнеш — отвърна многозначително Бриди и посочи дългата трапеза. — Ако си гладна, седни и яж!

София за първи път зае място редом с Райън Фицджордж начело на общата вечеря. Погледът й обходи наредената маса. Плотът беше почистен основно и старото дъбово дърво блестеше в естествената си красота. Дъсчените подноси, на които сервираха храната, чашите и канчетата бяха подредени грижливо, а въоръжените мъже, слугите и децата бяха заели обичайните си места. Командвани от Бриди, Изолт и Нати разнесоха дебели резени хляб, върху които щяха да сложат печеното, за да поемат сока. Днес нямаше каша.

Айлийн напълни канчетата с бира, а чашите с вино. Картината на тази обща вечеря беше толкова мирна и излъчваше такъв уют, че София не се намръщи дори на разкъсаните флагове, които все още висяха от тавана като спомен за отминалата слава. Под светлината на свещите и факлите подробностите се размиваха във вихрен танц от цветове и светли точки. Бързо, замайващо хоро, което уплаши София и я принуди да потърси опора.

Погледът й съвсем естествено се насочи към Райън, който седеше до нея. Простият кожен елек и селската ленена риза не претендираха за придворна елегантност. Красивите, силни ръце с дълги пръсти не бяха украсени с пръстени, не се виждаха дантелени рюшове и копринени кантове, по които да блестят скъпоценности. Въпреки това той властваше с вродено достойнство над трапезата от въоръжени наемници, слугини и селяни.

За първи път й направи впечатление, че той излъчваше спокойствието и сигурността на мъж, съзнаващ своите таланти и сила. Изглеждаше толкова сигурен, че София внезапно изпита страх. Не че се съмняваше в него, но той нямаше представа за тайните ходове в политиката. Не познаваше интригите на Хуго де Броуард, който си играеше с човешкия живот като малките деца с топчетата си.

Невероятните сини светкавици под синьо-черната коса й напомниха за синчец в житна нива. За летен ден, облян от слънце, за смях и игрива нежност. За възбуждащата топлина на страстна прегръдка, която дава, без да взема. Как можеше един мъж да има такива очи?

Точно в този момент той устреми поглед към нея. София, неподготвена и непредпазлива, не можа да се опази от парещите искри. Те се забиха право в незащитените дълбини на сърцето й. За първи път от месеци насам тя си спомни думите, които майка й бе казала на сбогуване. Спомни си произнесеното с усмивка, но и със загриженост предупреждение да не взема на сериозно сръчните комплименти на норманските благородници.

„Мама Камбремер се ползва с голямо влияние в Руан и ти ще се запознаеш с цвета на аристокрацията. Въпреки красивата ти външност, много от комплиментите ще имат за цел да завоюват нейното благоволение, а не твоята личност. Трябва много да внимаваш кого даряваш с благосклонността си!“

„Не се страхувай, мамо.“ — София беше отхвърлила с лека ръка загрижеността й. — „Аз умея да разпознавам ласкателите. Търся любов като тази, която свързва теб и баща ми. Мъжът, който ще спечели сърцето ми, трябва да прилича на татко.“

Господарката на Хоукстоун не бе отговорила на усмивката на дъщеря си. Само я бе прегърнала нежно и я бе притиснала до гърдите си.

„Не знам дали трябва да ти пожелая такава любов.“ — В този момент София чуваше гласа на майка си с поразяваща яснота. — „Подобна любов се извоюва с много болка и едва на края двамата разбират дали си е струвало да изтърпят всички преживени страдания.“

София въздъхна измъчено и с въздишката дойде внезапното, неочаквано прозрение: „Твърде късно, майко! Твърде късно…“.

Глава 15

— Какво ще направиш, ако един ден Хуго де Броуард поиска да защитаваш този замък срещу краля?

Въпросът на София стресна рицаря, чиито мисли в този момент кръжаха много далече от политическите интриги. Той се взираше в пламъците на огъня, запален в стаята на господаря, ръцете му почиваха спокойно върху коленете. Само той си знаеше какво му струва да не обърне глава към нея.

— Защо смяташ, че би направил подобно нещо?

— Може би защото си мисли, че бъдещето принадлежи на херцог Робърт.

— Наследникът на краля управлява Нормандия!

— А кралят е стар и боледува — допълни с нарастващо нетърпение София. — Твърде възможно е враговете му да предположат, че това отслабва властта му. След смъртта на съпругата си той вече не е същият, а наследникът му се стреми към трона като дръзко малко кутре към ботушите на господаря си.

— Доста злобно кутре — подхвърли Райън. — Наистина ли мислиш, че шерифът би се съюзил с това младо куче?

— Хуго де Броуард би се съюзил и със самия сатана, стига да му обещае власт и влияние.

— Откъде си толкова сигурна?

София стисна устни и лицето й потъмня. Не можеше да му разкрие, че беше чула всичко това в дома на баща си, защото щеше да издаде произхода си. Най-добре беше да му каже, че още от първия миг е изпитала отвращение от тлъстия шериф. Райън в никакъв случай не биваше да стане предател.

Как да му попречи да вземе грешно решение в трудната игра, която предстоеше? Той изглеждаше умен мъж, но вероятно беше твърде праволинеен за мръсната политическа игра. Рафинираните интриганти в двора бяха трудно преодолими за външни хора.

— Виж, като подложиш думите му на трезва преценка, ще разбереш защо действа по този начин. — Тя успя да се измъкне от притесненото положение. — Той размахва Ейлсбъри под носа ти като тлъсто кокалче. Остави те да свършиш мръсната работа, а после ще си измие ръцете с теб, защото си само един наемник. Сигурен ли си, че между хората, които остави в крепостта, няма тайни шпиони?

— По дяволите! — избухна Райън. — Ти да не си въобразяваш, че те измъкнах от морето, за да ме командваш и да ми сочиш верния път! Дръж се настрана от неща, които не разбираш. Не е работа на жените да се занимават с политика.

София се отдръпна, сякаш я беше ударил. Неочакваното избухване я улучи болезнено, защото съвсем естествено беше предположила, че той ще я послуша. Баща й винаги се вслушваше в думите на лейди Хоукстоун. Само че Райън не беше сеньор, нито пък тя беше лейди. Вече не…

Райън видя побледняването й и веднага съжали за грубостта си. Проследи изпод вежди как тя сплете пръсти и сведе глава. Знаеше, че я е засегнал, но ако се опиташе да обясни, щеше само да задълбочи обидата, затова предпочете да премълчи.

София също остана безмълвна. Умората от дългия, напрегнат ден предизвика нарастващо изтощение на духа. Какво беше очаквала тя? Че той я е завел в стаята си, за да й се довери, да изслуша съветите й? Велики боже, каква глупачка беше! За него тя беше само средство за приятно прекарване на времето, а пък и се намираше в опасна близост до леглото.

— В такъв случай е по-добре да си вървя — проговори ледено тя и се обърна към вратата. Едва бе сложила ръка върху резето, когато Райън я сграбчи за раменете и я обърна към себе си.

— Остани!

Безсрамната заповед изтръгна София от самосъжалението и мобилизира всичките й останали сили. Ако сега му позволеше да й заповядва, можеше веднага да се предаде.

— Няма!

— Ох, котенце!

София беше очаквала гняв и насилие, но не и смях. Смях, който затрепка по устните му, направи погледа му още по-блестящ и подкопа защитата й много по-ефективно от фронтална атака. Той я вдигна във въздуха и я завъртя по стаята.

— Красавицата ми! Никога не бях срещал жена с такъв избухлив и непредвидим темперамент. Въпреки това няма да се откажа от теб!

София опря длани на гърдите му, но го направи повече, за да има опора, отколкото да се съпротивлява. Зави й се свят от потискащото прозрение, че той трябваше само да я докосне, да я погледне, за да се разтопи тя като восък в ръцете му. Колкото и силно да беше търкала кожата си, споменът за нежностите му я бе белязал. Той се събуди за нов живот само щом устните, му докоснаха челото й. Сърцето й смени ритъма си и се заблъска уплашено в ребрата.

— Тихо, котенце! — чу тя шепота му, докато устните му се плъзгаха по скулите и най-сетне намериха полуотворената й уста. — Прибери ноктенцата си, искам да чуя как мъркаш. Целуни ме, вместо да ми се караш. Целувките са за предпочитане пред съветите ти.

Езикът му нахлу между зъбите й, ръката му обхвана гърдата й с нежна сила. Предателски коравото зърно, което пролича дори през няколкото пласта плат, се устреми към милувката на палеца му и от гърлото на София се изтръгна дрезгав стон. Тя се боеше от чувствата, които докосването му извикваше в нея, също толкова силно, колкото копнееше за тях.

О, небеса, защо трябваше да намери отговора на мечтите си точно под жалкия покрив на Ейлсбъри? Какво да прави сега? Да се вслуша в сърцето си, което я бе заблудило с Джъстин д’Амонсек? Изобщо имаше ли избор?

Райън беше открил признаците на капитулацията много преди нея и превърна естествената й чувственост в свой съюзник. Бързото дишане, колебливото езиче, което посрещаше целувките му, и набъбналите гърди издаваха онова, което устата й премълчаваше, а упоритият разум отричаше.

— Не се противи повече — чу тя мелодичния му глас, докато устата му целуваше слепоочието й и гризеше изкусително крайчето на ухото й. Едновременно с това ръката му навлезе в деколтето й и помилва меките хълмчета, после намери коравото зърно и се зае да го разтрива, докато София се изгуби в желанието си и престана да мисли.

Ръцете й се сключиха на тила му и тя притисна хълбоци към издутината, която усещаше през полите си. Е, поне той я желаеше също толкова силно, колкото тя него. Не трябваше ли да бъде благодарна за тези трохи от чувствата му?

— Ела в леглото, красавице — пошепна Райън и започна да развързва връзките на ризата й.

— Спри! — Трепереща, София отблъсна ръцете му. — Не е редно да разкъсаш тази одежда…

— Тогава я съблечи бързо — посъветва я задавено Райън. — Защото вече не мога да гарантирам за себе си.

София преглътна и застана пред камината, където пламъците я заобиколиха с червеникав ореол. Той понечи да протестира, но видя, че тя наистина започна да се съблича. Бавно и уж небрежно, но по начин, който пресуши гърлото му и изтръгна от гърдите му дълбок стон.

— Ти май си решила да ме подлудиш окончателно, котенце?

София видя възбудените искри в очите му, зачервеното чело и пулсиращата вратна вена. Тя свали роклята си, сгъна я грижливо и я положи върху раклата до прозореца, където бяха оръжията му. Тънката долна риза подчертаваше грацията на тялото й и рисуваше контурите му. Докато тя развързваше многобройните връзчици на ръкавите и деколтето, Райън пъшкаше, като че се намираше в стая за мъчение. Членът му пулсираше, желанието го караше да скърца със зъби.

Накрая тя остана по тънката, красиво избродирана ленена риза без ръкави. Платът беше толкова фин, че сиянието на огъня показваше всяка подробност от тялото й. Възбудените зърна на гърдите хвърляха тъмни сенки. Погледът на Райън спря върху тъмния триъгълник между бедрата й.

София имаше чувството, че стои между два огъня. Погледът на Райън запали пламък в тялото й и тя се уплаши, че краката й скоро ще откажат да я носят. Беше й едновременно горещо и студено, гърдите й бяха двойно по-тежки и двойно по-големи. Щръкналите зърна тръпнеха от желание, между горещите й бедра кръвта пулсираше в ритъма на лудо биещото сърце.

С треперещи пръсти тя развърза лентата на челото и разплете плитките си, после разпръсна великолепните къдрици по раменете и гърдите си. Червеникавите кичури сякаш живееха свой живот на светлината на огъня. Останала без сили, тя развърза и последната връзка, ризата се свлече от раменете и падна на пода. София не се наведе да я вдигне. Вече не беше способна и на най-малкото движение.

— Колко си красива! — изохка Райън и изтри потта от челото си. Не беше усетил кога започна да се поти.

Голата богиня с лебедовобели дълги крайници, меко заоблени хълбоци и примамливи гърди беше повече, отколкото един мъж би могъл да мечтае. Заобиколена от сиянието на огъня, тя стоеше неподвижна пред него. Почти неподвижна, защото той виждаше как кръвта пулсира под копринената кожа, а върхът на езичето й се плъзга нервно по сухите устни.

София стоеше като в транс. Не знаеше каква неведома сила я тласкаше да се предлага по този начин. Искаше само той да я види, да я познае и да разбере, че по силата на загадъчната си съдба тя му принадлежеше. Само на него.

Райън се приближи колебливо. Изглеждаше, като че ли беше готов да даде на София последна възможност да избяга. Едва когато застана плътно пред нея, той сложи ръце на хълбоците й и сведе лице между топлите й гърди. Тя усети дъха му и грапавата кожа на бузите му с леко наболата брада. Жадната милувка проникна дълбоко в нея и тя нежно сведе чело върху главата му. Копринената й коса образува шатра, която скри и двамата. Създаде се нов свят, в който само шепотът му достигаше до ухото й, а движещите се устни милваха гърдите й.

— Малка вещице, ти знаеш как да подлудяваш мъжете…

Тя пое шумно въздух, когато устата му намери зърното и жадно го захапа. Върхът на езика му затанцува около набъбналата пъпка, а когато я засмука, тя изстена дрезгаво. Всеки отделен нерв на тялото й трепереше, ръцете й се плъзгаха безцелно през гъстата му коса в старанието си да го приближат още повече. Да усети още по-силно тази невероятна наслада, прилична на сладко мъчение.

— Струва ми се, че ти искаш същото като мен? — прошепна Райън и потърси погледа на замъглените зелени очи. — Имай търпение, ненаситно мое зверче!

Той я вдигна на ръце и я отнесе на леглото, което до преди малко толкова я плашеше. Кожената завивка беше изтупана, прясно напълненият дюшек беше покрит с чист, ухаещ лен. Хладната тъкан я върна за момент в действителността и тя видя как Райън се съблича с трескави движения. Той хвърляше дрехите си, без да изпуска София от очи нито за миг. Тя едва успя да се наслади на мъжествената му фигура, когато той се наведе над нея и започна да я милва с ръце и устни.

Ласките му накараха всеки сантиметър от кожата й да вибрира. Самообладанието я напусна окончателно. Целувките, които следваха пръстите, проправиха възбуждаща пътека през територията на тялото й. Дръзкият език се плъзгаше около вдлъбнатинката на пъпа, докато жадните пръсти изследваха интимността й.

София въздъхна и неспокойно раздвижи бедра, но Райън следваше всяко от движенията й. Тя не беше подозирала, че съществуват такива замайващи чувства, такъв настойчив копнеж за облекчение, такава безумна жажда. Тя се изви безсрамно към милващите я пръсти и с готовност разтвори бедра, за да може той да откъсне влажното цвете, което го очакваше.

Но ръката му се отдръпна. София усети парещи целувки, език, който закръжи около болезнено пулсиращата пъпка на женствеността й и я разтопи от наслада. Тя се опъна като струна под напора на урагана, който я доведе до невероятно блаженство и изтръгна от гърлото й дрезгав вик на удоволствие.

Тя дойде на себе си едва когато Райън приглади косите й от челото и я притегли върху широките си гърди. Сърцето й биеше като безумно, но тръпките постепенно отслабнаха и отшумяха, така че накрая намери сили да попита:

— Какво беше това?

— Хареса ли ти? — В отговора на Райън прозвуча задоволена мъжка гордост. — Нали ти казах, че мога да ти доставям радост. Любовта има безкрайно много лица.

— Струва ми се, че ти си опознал повечето от тях — София се опита да прикрие разтърсващите си усещания с небрежността на светска дама, която тя владееше до съвършенство.

— Ще ги открием заедно — обеща сериозно Райън. — Нощта има много часове, котенце.

София не отговори. Тя беше затворила очи и гъстите й, необичайно тъмни ресници хвърляха филигранни сенки върху нежните бузи. Устните й бяха полуотворени, белите зъби блестяха, красивите гърди се издигаха и спускаха равномерно. Изтощението я беше надвило.

Райън Фицджордж я прегърна нежно. Грижата за нея му помогна да забрави собственото си желание. Той бдя над съня й, докато пламъците в камината угаснаха и нощта напредна.

Не знаеше кога бе заспал самият той, но когато се събуди, небето вече се развиделяваше. София беше положила глава на рамото му, изящните й крака бяха доверчиво сгушени в тялото му. Завивката беше отдръпната и разкриваше бяла, възбуждащо красива гръд. Розовото връхче лъщеше примамливо и отпуснато, като че набъбналите перли от предишната нощ бяха само сън.

Райън преглътна мъчително и желанието, което снощи бе потиснал насилствено, се върна още по-силно. Кой мъж можеше да устои на тази гледка? Пръстите му сами се сключиха около възхитителната закръгленост и той усети почти веднага как зърното се втвърди под милувките му.

Не беше нужна подкана. Другата му ръка пое по пътя на първата. Тя се плъзна нежно по хълбоците и си проби път през меките кичурчета на топлата утроба. В съня гънките на женствеността й се бяха отпуснали, копринени и с онази влажна гладкост, която изкушаваше нахлуващия. Той намери мъничката перла на удоволствието и започна да я масажира, докато тя се уголеми и опъна.

София се рееше някъде на границата между съня и будуването. Нежните докосвания се вписваха съвсем естествено в блаженото й състояние и тя не се събуди истински. Само се обърна към Райън, готова, топла, изпълнена със засилващ се копнеж, на който жадното й младо тяло се поддаде с въодушевление.

Райън отново потърка твърдото зърно на гърдата й между палеца и показалеца си, после леко го подръпна. По нежната кожа премина тръпка на възбуда и му показа, че това й харесваше. Едновременно с това перлата в центъра на женствеността й се втвърди още повече под играта на палеца му и изтеклата влага разпространи миризмата на мускус и рози. Огънят на страстната му любима се запали и у него и той престана да се съобразява със съня й.

Обърна я по гръб, разтвори стройните бедра и мощното му копие нахлу неудържимо във влажните дълбини на женствеността й. Не срещна съпротива, само сладостна теснота. Копринените окови на мускулите в утробата й се сключиха около члена му и го посрещнаха с радост.

София вече не различаваше кое беше сън, кое мечта и кое — действителност. Той я бе завладял в мига, когато тя не можеше да се защитава, когато бе забравила предпазливостта и всички бариери бяха вдигнати. Реакцията на тялото й беше мигновена. Чувствените атаки не й дадоха възможност да избяга и тя се предаде без задръжки на желанието, което я отнесе към върховете на насладата.

Не си спомняше дали и първия път бе усетила парещото удоволствие, което предизвикваха тласъците му. Възможно ли беше всеки път да го изпитва отново? Все по-горещо, все по-прекрасно…

Тя забрави думите, останаха само чувствата. Страст, жажда, непреодолимо желание той да прониква в нея все по-дълбоко и по-дълбоко. Тя надигаше хълбоците си срещу всеки нов тласък и дишаше накъсано, докато ръцете й се стрелкаха като неспокойни птици по гърба му и накрая се вкопчиха в коравия му задник, за да го притеглят властно към тялото й.

Необузданата жажда, с която му отговори София, помете и последните съмнения на Райън. Той усети вибрирането на женствеността й около коравия си член и достигна върха с последен мощен тласък — точно в мига, когато тя изведнъж отвори очи и срещна погледа му. Дълбокото зелено на очите й се разтопи в течно сребро, което потъмня от учудване. Без да съзнава какво прави, тя извика дрезгаво.

София чу звука, без да осъзнае, че беше излязъл от нейното гърло. Тялото й се опъна като струна и я дари с такова неописуемо усещане за блаженство, че почти я заболя. Разтърсиха я неудържими тръпки и тя се отпусна в ръцете му изгубила дъх, близо до припадък и безкрайно щастлива.

— Ти си невероятна — прошепна Райън и се отмести настрана, за да не й тежи. — Няма друга жена, която да ти прилича.

Той беше напълно искрен. Никога не беше срещал такава естествена, неудържима страст. Ако не знаеше с абсолютна сигурност, че София беше дошла в обятията му девствена, той щеше да се запита кой я е научил на това изкуство. Но доказателствата не оставяха съмнение. Морето го беше дарило с едно чудо.

— Не знаех, че човек може да се събуди по такъв ощастливяващ начин — пошепна уморено София и се сгуши на гърдите му.

— И аз не знаех — отвърна честно Райън.

София не беше очаквала да чуе точно тези думи. Докато отзвучаваха последните тръпки на страстта, тя осъзна, че я очакваше нов ден и случилото се през нощта нямаше да го направи по-лек.

Глава 16

София проследи с поглед Райън, който прекоси залата на Ейлсбъри с дълги, енергични крачки, нареждайки нещо на двамата мъже, които го придружаваха. Той оставяше впечатлението, че никога не е правил нищо друго, и тя отлично разбираше, че му се подчиняваха не от страх, а защото излъчваше увереност и спокоен авторитет. При това не беше променил нито начина си на обличане, нито леко подигравателния си говор. Ако притежаваше нещо ценно, това беше изключително умната глава на раменете си и скъпите оръжия на колана.

— Ти го обичаш, нали?

Доволният глас на Бриди накара София да почервенее от срам и смутено да отмести поглед. Вече и по лицето й ли личеше, че не е господарка на сърцето си?

— Аз не съм единствената, която гледа след него — отговори с привидна небрежност тя и посочи с брадичка към Нати и Изолт. Двете застилаха пода с нова слама, примесена с горски билки, и бяха прекъснали работата си, за да зяпат Райън.

— Но си единствената, на която той държи — засмя се Бриди. — Ти, момиче, знаеш как да задържиш мъжа.

София се изчерви отново, защото при тази забележка съвсем естествено си спомни безумията, които двамата вършеха в леглото. Онова, което ставаше между тях, нямаше нищо общо с любовта между високопоставените люде, която тя беше опознала в Нормандия. Щом се сетеше за леглото, винаги изпитваше срам. Любенето беше прекрасно, но това със сигурност не беше любовта, която щеше да познае в прегръдките на Джъстин д’Амонсек. Тази любов беше грешна, забранена, а междувременно тя се беше пристрастила към нея като към наркотик.

Бриди се забавляваше със смущението й. Откакто й бе дала красивата саксонска одежда, тя беше като преобразена. Не се отделяше от София и с готовност предаваше нарежданията й на прислугата. Сега тя беше повече икономка и домакиня, отколкото простата готвачка, за каквато се представи при пристигането им. Бриди се променяше едновременно с къщата и крепостта.

Стените блестяха прясно варосани, чистите подове бяха настлани с прясна слама, слугините лъскаха пейките и масите след всяко ядене, а светлата стая в кулата се бе превърнала в блестящо от чистота помещение, където жените седяха зад чекръка и станът тракаше безспир. София дори беше решила да замени излинялото знаме на Ейлсбъри с ново, изтъкано от самата нея, но работата беше трудна и тя напредваше бавно.

Днес задачата й беше да нахрани войниците, изпратени от Хуго де Броуард и донесли куп новини. На Великденския празник кралят беше наредил на хората си да се готвят за война. Този път опасността идеше от далечното кралство на датчаните. Шпионите бяха донесли, че крал Кнут искал да се съюзи с херцог Робърт, бунтовния син на Вилхелм, за да подчини отново Англия.

Датчаните възнамерявали да нападнат през лятото с бързите си кораби, натоварени с жестоки воини. В Англия още беше жив ужасът от миналите им нашествия. Цялата страна трябваше да се въоръжи, да се укрепи и да бъде готова за борба. Шпионите на Хуго бяха осведомили господаря си какво вършеше Райън в Ейлсбъри и шерифът беше останал толкова доволен, че бе потвърдил намерението си да го остави като капитан на крепостта, а сега го снабдяваше с нови оръжия и хора, както беше заповядал кралят.

— До известна степен и ти си причината той да си спомни най-сетне, че има дълг към Ейлсбъри — продължи замислено Бриди. — Вече бях престанала да се надявам.

София погледна въпросително старата жена.

— Какво искаш да кажеш?

— Още ли не си разбрала? — Бриди смръщи чело. — Значи той е мълчал и пред теб?

— Няма ли най-сетне да ми обясниш? — София усети опасност и напрежението я накара да се върне към господарския тон, който се стараеше да избягва.

Бриди обаче не беше от жените, които се плашеха лесно.

— Какво толкова има да ти обяснявам? — Тя вдигна рамене. — Ейлсбъри го чакаше и той се върна!

— Какви ги говориш? — София разтърси глава. — Ако шерифът беше решил друго, сега щяхме да се влачим голи и боси по пътищата на страната. Имахме нещастието да му се изпречим на пътя, докато препускаше към Ейлсбъри, това е единствената причина, поради която сме тук.

— Никога не съм помисляла, че ще бъда благодарна на онази тлъста норманска свиня — въздъхна Бриди. — Но явно небето има пръст в тази работа. Крайно време беше божият ред да бъде възстановен.

— Докога ще продължаваш със загадките? Няма ли най-после да ми кажеш, каквото имаш да казваш? — попита нетърпеливо София.

— Наистина ли трябва да облека мислите си в думи, момиче? Убедена съм, че ти го подозираш отдавна, ако не си го знаела от самото начало. Твоят красив воин не е никой друг, освен Райън от Хайт, най-младият син на саксонския княз Джордж Ейлсбъри и съпругата му, почтената норманска дама Бертранда.

— Но той се казва… — София прехапа устни.

Естествено — Фицджордж не означаваше нищо друго, освен син на Джордж! Даже кралските синове се наричаха Фицуилям, когато им харесваше.

— Можеш ли да го докажеш? — попита с предрезгавял глас тя.

— Той е копие на баща си, когато беше млад, само очите са от лейди Бертранда. — Бриди понижи глас. — Първо го помислих за призрак. Но като видях как реагира на саксонската ти одежда, повярвах. Той позна дрехата, която майка му трябваше да облече за сватбата си, но отказа. Тя не искаше да се омъжи за барона, той също не я искаше, но тя беше цената, която той трябваше да плати за позволението да се върне вкъщи. Кралят искаше да ни направи нормани и смяташе, че това става най-лесно в брачното легло.

— Бедничката…

Бриди изпръхтя.

— Мисля, че господарят не я уби само защото беше непрекъснато бременна. Той искаше да има синове. Силни синове, които да възпита в омраза към краля и към всичко норманско. Затова не се успокояваше, а засаждаше семената си едно след друго в крехкото й тяло. След последното раждане отчаянието победи слабостта и тя избяга.

— Значи Райън е…

— Кърмачето, което майката изостави, убедена, че и без това ще умре като всички други.

— Майко божия, какъв ужас! — София разтри пулсиращите си слепоочия. — Как е било възможно нещастното сираче да оцелее?

— Аз го отгледах. — Саксонката избягна погледа й. — По същото време и аз родих дете, момиче. Родих преждевременно и детето умря при раждането, но имах мляко и откърмих сина на барона. Едвам го бях научила да ходи, когато баща му тикна в ръката му първия дървен меч. Искаше да направи от него саксонски воин и когато малкото момче не изпълняваше нарежданията му дословно, го наказваше безмилостно.

София гледаше готвачката с разширени от ужас очи. Но Бриди не можеше да престане да разказва, след като веднъж бе нарушила дългогодишното си мълчание.

— Когато посмееше да се усмихне, да попита за майка си или да прояви слабост, получаваше жестоко наказание. Въпреки това господарят не успя да го прекърши. След като за първи път победи баща си в честен двубой, Райън изчезна. Баронът беше сериозно ранен и трябваше да пази леглото. Райън си тръгна, без да каже никому нито дума, дори на мен. Взе само кон, меч и дрехите, които бяха на гърба му.

— А бащата?

Бриди вдигна рамене.

— Нали видя какво беше тук. Душата му беше болна от много години, но изчезването на момчето беше последният удар, от който тялото и духът му никога не се възстановиха. Подаграта, омразата и пиянството го превърнаха в развалина. Накрая не позволяваше дори да чистим къщата. Искаше да разруши всичко, и най-напред себе си.

София продължаваше да търка слепоочията си. Какво свързваше Райън със замъка на баща му? Защо не беше казал истинското си име, защо не беше влязъл в дома си като законен наследник? Защо тя трябваше да узнае всичко това от Бриди, а не от него?

— Благодаря на милостивата божия майка, че нещата се промениха. — Бриди се прекръсти смирено. — Ейлсбъри ще си възвърне старата сила, водено от законния наследник.

София беше твърде развълнувана, за да сподели оптимизма й. Райън Фицджордж се беше научил отрано да не вярва никому, освен на себе си. Затова подминаваше със смях и катастрофите, и фантастичните случайности. Онова, което го привличаше, със сигурност не беше завръщането в Ейлсбъри, а фактът, че му се удаваше възможност да докаже пред гроба на баща си провала на плановете му.

С проницателността на влюбена жена София проумя, че той беше видял, научил и преживял твърде много, но мекотата, вярата в бога и търпението не бяха станали част от характера му. Той не беше разбрал какво означава и какво може любовта.

С това прозрение дойде и друго: редом с такъв мъж не й беше съдено да бъде щастлива. Какво ли щеше да стори, след като тялото й му омръзнеше и игричките в леглото почнеха да му досаждат? Сигурно щеше да я отпрати и да си потърси друга жена.

— Я стига! — Бриди я раздруса здраво. — Какви са тези физиономии? Би трябвало да си доволна. Направила си фантастичен улов, момиче, последвала си сърцето си и сега спиш на меки възглавници. Той те определи за господарка на тази къща и ти си длъжна да работиш усърдно, за да не съжали за решението си.

София отговори само с тежка въздишка. Би дала половината си живот, ако можеше точно в този момент да чуе майчиния си съвет, но господарката на Розовата кула принадлежеше към друг живот. Тя трябваше сама да се справи с последствията от безумието си. Въпреки повелите на разума, тя се бе отдала на мъж, който никога нямаше да отговори на чувствата й. Тъкмо безчувствеността го правеше така самоуверен, ненараним и иронично дистанциран.

На всичкото отгоре той притежаваше способността да чете в душата й като в отворена книга. Още първия път, когато съзнателно се опита да го избягва, той я причака в подножието на витата каменна стълба и поиска обяснение за обидното й държание.

— Нищо не се е случило. — София се стараеше да не гледа в спокойните сини очи. — Имам си работа, нали виждаш…

— Впечатлен съм — подигра се Райън. — Но в домакинските работи ти си толкова веща, че те не изискват изключителното ти внимание. След като измете стените като вихрушка и почисти дори оръжейната от паяжини, сигурно си започнала да страдаш от липса на нови предизвикателства. Какво се върти зад ясното ти чело, котенце? Научих се да се боя от тайните ти планове.

— Ти не се боиш от нищо — изтърси ядно София. — Иначе нямаше да си играеш на капитан точно тук, Райън от Хайт!

— Знаех си — кимна невъзмутимо той. — Бриди не може да не се раздрънка. Нека си говори, думите й нямат значение.

— Ти си наследник на този дом!

— Не съм — отговори все така спокойно той. — Истинският наследник е брат ми Бертран. Но не съм сигурен, че той ще напусне любимата си Нормандия, за да командва в това гнездо на плъхове.

— Въпреки това ти имаш много повече право да бъдеш тук, отколкото Хуго де Броуард. Защо не идеш при краля и не го помолиш да вземе решение в твоя полза?

— Кой ти казва, че той ще се произнесе в моя полза? Знаеш ли колко васални имения в това кралство се намират в саксонски ръце? Толкова са малко, че можеш да ги преброиш на пръстите на двете си ръце!

— Ти си със смесена кръв — напомни му упорито София.

— И очакваш да се гордея с този факт, така ли? — осведоми се иронично Райън. — Аз не съм нищо повече от плод на узаконено с кралска заповед насилие. Не държа да предявявам права, които се позовават на един такъв акт, котенце! Отказах се от тях в мига, в който напуснах този дом. Направих го в пълно съзнание и до днес не съм съжалявал. Как да поискам нещо, което напуснах с най-голямо удоволствие?

София го погледна втренчено и потрепери от хладината в очите му. В същото време бурният й темперамент закипя.

— Това е глупост! — изкрещя раздразнено тя.

— Аз го наричам гордост — отговори любезно рицарят. — За мен тя е единственото мерило.

— И защо, в името на всички светци, позволяваш на гордостта си да служи на Уинчестърския шериф? — изсъска вбесено тя.

— Какво безчестно има в това? Нима не одобряваш, че наказах Ланс, когато насили и уби малката Мери? Кой трябваше да го направи, ако не аз?

— Не е там въпросът! — извика София и затропа с краче.

Той й се надсмиваше. Делото му беше почтено, но сарказмът, с който го описваше, му отнемаше всяка безкористност. Така тя не можеше да разбере дали беше действал и по друга причина, а не само защото искаше да демонстрира изключителните си способности пред шерифа. Сигурно за него нямаше значение дори обстоятелството, че Ланс се беше нахвърлил като вълк върху малката Мери само защото не можеше да има нея, София.

— Не си и помисляй да ме правиш герой, котенце! — посъветва я приятелски Райън. — Аз не съм рицар в блестяща броня, който утешава слаби девици. Аз съм мъж, който умее да си служи с оръжията и продава таланта си на онзи, който предлага най-много.

— А какво съм аз за теб? — София едва не си отхапа езика. Как можа да му зададе този въпрос!

— Какво искаш да чуеш от мен? — Цветът на очите му се смени, но гласът остана все така безстрастен. — Признание в безсмъртна любов? Поезия? Звуци на лютня, уверения в преданост? Защо да не бъдем честни един към друг, котенце? Аз те искам също толкова силно, колкото ти мен, и докато е така, всичко е наред! А сега престани да пълниш хубавата си главица с неща, които не са важни.

Той я хвана за раменете, целуна я грубо по устата и изчезна. Тя го чу да свирука мелодия, в която разпозна кръчмарска песен, чута в Нормандия. Свирукането бързо заглъхна.

Сърцето й биеше с все сила, грубо целунатите устни я боляха. Тя се облегна на стената, за да облекчи треперещите си колене, и се опита да си възвърне самообладанието. Но си знаеше, че няма да успее. Беше загубила всичките си опори.

Глава 17

— Ето, това ще му хареса. Виното е от бъчвата, която шерифът изпрати на барона за Коледа.

Бриди внимателно постави пълната калаена стомна върху таблата и добави една чаша. София не даде вид, че ще вземе таблата.

— Върви, той те чака — предупреди я саксонката.

— Изпрати Изолт — отговори София и упорито остана до огъня, загледана в пламъците, като че там се намираше решението на всичките й проблеми.

— Глупости, той не иска да види Изолт, а теб и ти го знаеш много добре!

— Какво ме е грижа какво иска той!

— Ти да не си обезумяла, жено? — Бриди беше възмутена от внезапното й упорство. — Какво те прихваща?

София и сама не се разбираше. Изпитваше детинското желание да се скрие в дълбока пещера и да излезе на светло едва когато всичко страшно е отминало. Едновременно с това се срамуваше от собствената си слабост и желаеше да събере смелост и да се изправи отново пред Райън.

— Тогава ще… — Бриди спря изведнъж и промени тактиката си. — Е, добре, щом ти е все едно, ще му изпратя русата Ан. Тя и без това си изгледа очите по него, откакто е почнала работа при нас. Пък и е хубаво момиче, малко мършава, но…

— Дай виното тук! — София скочи и взе таблата. Колкото и да се плашеше от сблъсъка с Райън, нямаше да го отстъпи на друга жена. — Ако си мислиш, че ще позволя да сложи на мое място онази пристанищна уличница с кравешките очи, значи изобщо не ме познаваш!

Тя се изнесе от кухнята, без да забележи доволната усмивка на Бриди или да чуе промърморения й отговор.

— Мисля, че с всеки ден те опознавам по-добре, София!

Макар че привидно обсъждаше важни неща с новия оръжейник, Райън Фицджордж веднага забеляза появата на София в голямата зала. Даже ако той не я беше забелязал, реакцията на мъжете щеше да привлече вниманието му. Тя не само беше неописуемо красива, но и се движеше с омагьосваща грация. Величествената поза караше хората да не забелязват в какви дрехи е облечена, макар саксонските одежди, които Бриди беше извадила от сандъците, да изглеждаха създадени специално за нея.

Той знаеше, че при последния им разговор я беше ядосал, и сега се учуди, че тя си правеше труда да му поднесе това вино. Тя имаше много добри качества, но готовността за помирение не беше между тях. За да я омилостиви, той трябваше да я докосне и да повика гъвкавото й тяло за съюзник.

Докато Зик Бътлър разясняваше на капитана предимствата на новия начин за заточване на мечове, Райън следеше как София вървеше към него през оживената зала на Ейлсбъри. Едно от старите ловни кучета, което за негово учудване не беше прогонено от къщата, вървеше по петите й в очакване на нещо вкусно. Когато тя не му обърна внимание, то реши да прояви малко нахалство и й препречи пътя. София и тогава не го забеляза. Райън предугади нещастието, но нямаше време да се намеси.

София се спъна в четирикракия си обожател, таблата се преобърна и калаената кана с виното падна на пода. Причинителят на нещастието се устреми веднага към локвата, която се образува, и жадно започна да облизва капките вино, които се процеждаха през процепите на дебелите дъски.

— Ах ти, проклетнико! — изруга сърдито София, но не се разсърди на мъжките смехове наоколо. — Не носех вино на вас, а на капитана — скара се тя добродушно на мъжете и вдигна таблата и празната кана. — Сега ще си ида и ще ви оставя да изпитате на гърба си лошото му настроение, задето не получи нищо за пиене.

Райън отдавна беше забелязал, че в общуването си с простите хора тя проявяваше приветливост и чувство за хумор, които й липсваха в общуването с него. Защо всъщност? Тя не се страхуваше от него, той беше сигурен в това. Какво беше тогава? Предпазливост? Недоверие? Само когато я довеждаше дотам да забрави всичко в обятията му, той имаше чувството, че за няколко мига тя е изцяло негова. Щом отново започнеше да мисли ясно, тя вдигаше защитната стена около себе си и му се противопоставяше по-силно отпреди. Какво мислеше, какво чувстваше тя? Миговете, в които беше сигурен в нея, ставаха все по-редки, вместо да се увеличават с нарастващата им интимност.

Болезненото излайване на кучето го изтръгна от тези нерадостни мисли. Животното се търкаляше по каменните плочи пред камината. От устата му излезе пяна, посивялата козина се разтърсваше от силни тръпки. Прозвуча нов вой, после кучето се вцепени в толкова неестествена поза, че Райън прекъсна новия оръжейник насред думата, скочи и се втурна към камината.

София вече се беше навела над животното и когато Райън стигна до нея, тъкмо се изправяше. В очите й се четеше ужас.

— Какво беше това? Вярно, кучето е старо, но никога не съм виждала такава странна смърт. Бих казала, че е… — Тя прехапа устни и лицето й побеля.

— Точно така! — изръмжа гневно Райън. По изключение беше разбрал какво мислеше тя. — Какво беше виното в каната?

— Какво ли…

София не можа да каже нищо повече. Макар да не бе произнесла думата отрова, тя застана между тях като грозно, вонящо чудовище. Нима Райън подозираше, че тя иска да го убие? Толкова ли не я познаваше?

— По дяволите, зададох ти прост въпрос. Отговори му? — попита той доста по-рязко, отколкото възнамеряваше, и с това неволно потвърди подозренията й.

София изпъна рамене и се подготви да посрещне с достойнство нелепото обвинение.

— Ако си мислиш, че съм решила да вразумя дебелоглавието ти по такъв начин, значи ме смяташ за по-голяма глупачка, отколкото съм! — изсъска възмутено тя.

— Не говори глупости! — изръмжа Райън. — Искам само да знам дали цялото вино е било отровено или…

— Майчице мила! — София най-сетне проумя в каква посока мислеше той. — Не. Наляхме това червено бургундско от бъчвата, която Бриди държи под ключ за особени случаи. Коледен подарък от шерифа за барона. Мислиш ли…?

Този път и двамата знаеха какво мислеше другият. Райън кимна мрачно.

— Това би обяснило някои неща, които досега ми се струваха странни. Нали ти нарече нашия господар майстор на коварството за лична изгода…

Очите на София се плъзнаха към безжизненото тяло на старото куче. След малко тя даде знак на един от войниците да изнесе трупа от залата. Стана й студено, силата на закъснелия шок я лиши от дар слово. Ако не се беше спънала в кучето, Райън щеше да изпие виното и сега щеше да лежи отровен пред камината.

— О, небеса! — прошепна мъчително тя. — Защо иска да те убие?

— Искал е да убие стария — поправи я Райън. — Не е можел да знае, че щедрият му подарък ще падне в ръцете на Бриди и ще се използва толкова пестеливо. Ела с мен!

След малко той оглеждаше под светлината на една факла малката дъбова бъчва в килера на Бриди.

Едрата саксонка беше побледняла също като София. Тя трепереше с цялото си тяло и непрекъснато повтаряше, че до днешния ден е смятала бъчвата за празна. Когато решила да я измие, открила малко количество вино и го прибрала на тайно място за капитана.

— Ако знаех, че…

— Какво знаеш за смъртта на господаря? — прекъсна я рязко Райън. — Кога и как точно умря той?

— В деня на тримата крале — измънка Бриди, кършейки ръце, и София отново усети въздействието на шока, който се опитваше да преодолее. — Не мога да кажа много. Той не искаше да се грижа за него. Когато ме видеше извън кухнята, започваше да ругае и да хвърля по мен всичко, което му попаднеше пред очите.

— Знаеш ли кога е изпил виното от тази бъчва? — попита Райън.

Бриди поклати глава.

— Не, но когато го намерихме, бъчвичката беше в залата, а канелката беше отворена, значи е опитвал виното. В цялата бъркотия то изтече и аз си мислех, че бъчвата е празна. Едва днес…

— Да, да, знам! — Райън побърза да пресече новата тирада от самообвинения. — И без това бях много учуден, че е умрял — добави като на себе си той. — Бях готов да се обзаложа, че ще остане жив от чиста злоба, докато всички останали отидат в ада.

Бриди се прекръсти безмълвно. София не знаеше какво да каже. Разбираше, че Райън мрази баща си, но едновременно с това разбираше какво бе подтикнало своенравния, горд саксонски княз да се държи така. Разбираше поведението му много по-добре от злобната, безогледна жажда за власт на Уинчестърския шериф. Бащата на Райън се ръководеше от наранено чувство за чест и грешно разбраната жажда за отмъщение. За разлика от него Хуго де Броуард целенасочено отстраняваше от пътя си хората, които пречеха на плановете му.

— Изгори бъчвата! — заповяда Райън на Бриди и се обърна да си върви.

— Ти си полудял! — София го хвана за ръката. — Тази бъчва доказва, че шерифът е негодник. Не можеш да я изгориш.

— И какво би трябвало да направя с нея? Да я поставя на почетно място до камината, за да ми напомня, че съм се отървал от създателя си по-скоро, отколкото се надявах?

— Шшт! — София изхъмка недоволно, както правеше баба й, когато си имаше работа с непоправимата глупост. — Няма ли най-после да престанеш да приказваш глупости? Убийството на баща ти трябва да бъде наказано. Де Броуард трябва да си получи заслуженото.

— Прекрасна идея — поздрави я цинично Райън. — И как ще го постигнеш?

— Ще поискаш наследството си от краля и ще го обвиниш. — За София, чиито баща принадлежеше към най-близките кралски съветници, това решение беше единствено правилното. Понякога Вилхелм беше брутален, често жесток, но винаги справедлив.

Райън прие предложението й с подигравателна усмивка.

— Ти сънуваш, котенце! Та аз няма да стигна дори до портата на кралския дворец. Освен това нямам никакви права върху това имение. Мразя го, откакто се помня, и избягах при първия удобен случай. Не го искам. Край на това!

— Ах ти… — София прехапа долната си устна, за да задуши напиращите думи.

Вътрешният глас й подсказа, че в този момент не бе особено умно да напомни на Райън, че от седмици насам работеше като луд, за да възстанови омразния си замък в предишното му великолепие. Ако самият той не знаеше защо го правеше, това със сигурност не беше подходящото време да му го каже.

Райън потъна в мълчание. Даже когато се оттеглиха в нощните покои, той не направи опит да я докосне или да й заговори.

Дълбоко замислен, той седна на пейката под прозореца и се загледа в нощта. Почти пълната луна превръщаше спокойното море в сребърно езеро, но той нямаше очи за красотата на природата. Не обърна внимание дори на прекрасната жена, която бавно разплиташе плитките си и се мъчеше да подбере най-правилните думи. В никакъв случай нямаше да отмине с мълчание случилото се през деня.

— Бъди честен — изтърси накрая тя, — нали първо си помисли, че аз съм отровила виното, за да се отърва от теб?

Райън вдигна глава и строгите, мъжествени черти изразиха безгранично учудване. След миг избухна в луд смях.

— Ти никога не би направила подобно нещо, котенце!

— Защо си толкова сигурен? — София беше и поласкана, и възмутена. Какво забавно имаше във въпроса й?

— Защото освен острия език, непредвидимия темперамент и вечно наострените нокти, ти притежаваш сърце на лъвица. Фалшивостта ти е чужда и когато трябва да се бориш, го правиш с отворен наличник и без капчица коварство.

София се изчерви до корените на косите. Всяка от десетките й лъжи се стовари като каменна плоча върху душата й.

— Откъде можеш да знаеш? — попита дрезгаво тя. — Само защото съм достатъчно глупава да те обичам, това не означава, че съм обезумяла напълно.

Божичко, не биваше да казва това! Виновен беше само преживяният ужас. Шокът, че за малко не го беше загубила. Едва в онзи страшен миг в залата тя беше осъзнала, че не може да живее без него.

Райън й спести обичайния подигравателен коментар, само й хвърли остър поглед, който я стресна повече от всички думи. След това той се обърна отново към прозореца.

— Е, добре, не искам да се отърва от теб. — Тя се опита да имитира иронията му и се приближи до него. — Тъкмо започнах да свиквам с теб и с Ейлсбъри. Гледката към морето е възхитителна.

Райън не показа дори с мимика, че усещаше присъствието й по начин, който не беше преживявал с друг човек. Тя беше развълнувана, загрижена, малко раздразнена от враждебността му и изпълнена с очакване. Но великодушна, готова да го прегърне с онази страстна сърдечност, която беше напълно нова за него и го омагьосваше. Фактът, че тя го критикуваше, предизвикваше и въпреки това го защитаваше със зъби и нокти, го смайваше, защото не можеше да намери логично обяснение.

Тя бе споменала думата любов, но той не я прие сериозно. Любовта никога не беше играла особена роля в живота му. Той не я познаваше и не можеше да знае какво представляваше тя. Не усещаше липсата й, защото досега беше познавал само платената любов. Досега обаче София не беше поискала нищо за удоволствието, което му доставяше. Тя наистина беше странно, учудващо, възхитително същество.

— Щом стане по-топло, ще те науча да плуваш в морето — обеща тихо той. — В безлунните летни нощи имаш чувството, че се къпеш в сребро…

— Не съм сигурна дали някога отново ще се наслаждавам на усещането, че се нося по водата. — София си припомни корабокрушението и потрепери.

— Аз ще те държа и ще прогоня страха ти — отговори Райън. Изправи се и застана зад нея, за да може да притисне гърба й към гърдите си. — Ейлсбъри е като всяко друго място по света, ще видиш.

София усети брадичката му на темето си и се облегна на силните му гърди. Сетивата й възприемаха силата и топлината му, в душата й се надигна безмълвна, страстна молба.

Пази го, Господи, не допускай да страда. Въздай му справедливост. Той плаща за грехове, които са били извършени преди раждането му. Заслужава да бъде щастлив.

Двамата се загледаха безмълвно в нощта. Всеки беше загрижен за другия, но се стараеше той да не го забележи.

Глава 18

— Ти май си говориш с растенията. Каквото и да посееш, то израства, като че иска да изрази благодарността си за грижите ти.

Някогашната зеленчукова градина на Ейлсбъри, в началото на годината все още пустиня, осеяна с бурени и буци пръст, се беше превърнала под вещото ръководство на София в истински рай, не само красив, но и полезен. Лехите бяха грижливо окопани, по краищата им растяха подправки, всички бурени бяха безмилостно изкоренени.

София посвещаваше особено внимание на двата подивели розови храста, които някой беше засадил преди много години близо до кулата, за да ги пази от вятъра. Когато ги видя за първи път, те отдавна бяха престанали да цъфтят и се състояха само от листа и тръни. И сега Бриди намери младата жена да окопава внимателно земята около корените и да я смесва със съдържанието на една кофа, която миришеше отдалече на конска тор.

София вдигна усмихнато глава и веднага усети безпокойството, което се таеше зад свойския тон на старата саксонка.

— Какво се е случило?

— Виж сама! — Бриди посочи към дървената ограда, където се намираха оборите. Зад тях блестяха копия и флагове.

Като дъщеря на голям васален владетел София автоматично преброи копията, огледа герба на знамето и още преди да е изтрила мръсните си ръце в престилката, вече знаеше, че е пристигнал отряд чужди наемници. Крал Вилхелм беше повикал чуждите войски в Англия, за да подсили отбраната на страната и да подсигури крайбрежията срещу саксонците. Кралски войници в Ейлсбъри, какво трябваше да означава това? Дали Хуго де Броуард беше изпаднал в немилост?

— Какво търсят тук? — попита кратко тя.

— Попитай него — отвърна сухо Бриди.

Тя пазеше такава дистанция спрямо мъжа, когото беше отгледала, че дори не смееше да спомене името му. Едновременно с това той беше за нея най-висшата власт в Ейлсбъри и София не се съмняваше нито за миг, че при всяка разправия Бриди щеше да вземе неговата страна срещу нея.

Тя затвори грижливо портичката на градината, която служеше главно да държи пилетата и кокошките далече от зелените лехи, и бавно се запъти към оборите с празната кофа. Тъй като за работа обличаше износената си, многократно кърпена пътническа одежда и криеше буйните си къдрици под дебела кърпа, чуждите войници почти не й обърнаха внимание. Всички мъже бяха заети да свалят от седлата оръжията и торбите си. Явно щяха да останат тук дълго време.

Най-после София откри Райън. Той разговаряше с двама едри мъже в брони и пълно въоръжение. Зад тях се появи приведената фигура на отец Кенстън, който принадлежеше към домакинството на шерифа и не за първи път носеше послания и заповеди.

За разлика от господаря си отецът беше тънък като върлина, слаб, с изпито лице и толкова фанатично-религиозен, че София хранеше към него дълбоко недоверие. И сега изпита неприятното чувство, че хлътналите черни очи виждаха повече, отколкото беше добре за всички. Какво искаше? Защо беше дошъл като придружител на наемниците?

— През лятото трябва да обучаваме войниците, да ги храним и да поддържаме духа им — обясни Райън, когато тя най-сетне го спря на стълбището към кулата, за да го разпита.

— Ами свещеникът?

— Изпратен е да ми помага да поддържаме реда.

София изпръхтя презрително.

— Откога лордът се е загрижил за душите на войниците си? По-скоро го е пратил тук да следи всяка твоя стъпка. Сигурно де Броуард е започнал да се съмнява в лоялността ти.

— Напразно се тревожиш. — Райън се усмихна и сърцето й заби по-силно. — Радвам се, че и той е тук. Добре е между нас да има човек, когото всички уважават, защото аз трябва да замина за Уинчестър. Отец Кенстън е най-подходящият да ме замести. Временно, разбира се.

— Отиваш в Уинчестър? — София смръщи чело. — Какво ще правиш там?

— И още питаш! — засмя се Райън. — Знаеш какви запаси имаме, знаеш и кога можем да очакваме първата жътва. Как да храним още сто души, без да опустошим пристанището и селата? Трябва да купим храни и оръжия и негова милост ще трябва да бръкне в джоба си. Иначе ще му изпратя целия отряд в Уинчестър.

— Какво каза отец Кенстън?

— Не можеш ли да си отговориш? Да постим, да се ограничаваме и да се молим.

— Сигурно няма да одобри, че въпреки съветите му заминаваш за Уинчестър.

— Все ми е едно. — Райън небрежно сви рамене. — Аз поех отговорността за Ейлсбъри и това е единственото, което има значение за мен. Свикнал съм да изпълнявам задачите си.

София призна, че той имаше право, но от това не й стана по-леко. Макар че чужденците се настаниха в един празен хамбар и запалиха огньове, за да си готвят отделно, мирната картина беше измама. Кралят беше разпределил наемниците във васалните имения, защото знаеше, че е много трудно да се поддържат редът и спокойствието, когато войската е настанена на едно място. Тази задача трябваше да бъде поета от васалите му.

Неочакваната поява на наемниците доказваше, че Ейлсбъри не беше забравено от бога кътче, както се беше надявала София. Крепостта беше част от крайбрежната отбранителна линия, която беше най-силно застрашена от нападенията на датчаните, а това означаваше, че оттук нататък важните хора в кралството щяха й посвещават повече внимание. В гърдите й се надигна паника.

Занемареното имение, което жадният за пари и власт шериф на Уинчестър беше решил да си присвои, изведнъж се бе превърнало в стратегически важна крепост. Замък, който в случай на нападение можеше да приюти зад стените си и самия крал, защото Вилхелм защитаваше лично кралството, което беше завладял, без да се притеснява от болестта и напредналата си възраст.

Само че кралят беше кръстник на брат й, приятел и благодетел на баща й и често беше гостувал в Хоукстоун. Той познаваше София като собствените си дъщери и някога бе приел с усмивка детинските й задевки с принц Руфъс. Макар да беше стар и болнав, тя нямаше да го заблуди нито за минута, ако се появеше в Ейлсбъри.

— Не се тревожи за мен. — Райън изтълкува напълно погрешно дългото й мълчание. — Ще пия само от виното, което пие и той.

София беше забравила напълно отровеното вино.

— Защо не отидеш направо при краля? Той ще те изслуша, щом става въпрос за Ейлсбъри.

— Кога най-сетне ще престанеш да ме пращаш при краля? Аз нямам намерение да отмъщавам за смъртта на един зъл саксонец, който не означава нищо за мен! — в гласа на Райън имаше по-скоро досада, отколкото раздразнение.

— Той ти беше баща!

— О, не! Той само ме е създал. Аз не мога да чуя гласа на кръвта, на който се позоваваш!

— Защото тогава работиш толкова усърдно за Ейлсбъри?

— Защото не виждам смисъл да изоставя имението. Саксонците ще го приемат като потвърждение на това, че норманите все още са им врагове, а пък норманите ще имат още един повод да говорят, че саксонците са мързеливи. Докато и двете страни настояват на привилегиите си, в тази страна никога няма да се възцари мир. Само с разум и чувство за мярка двата народа могат да се научат да живеят заедно.

— У теб тече кръвта на двата народа. Точно затова си най-подходящият господар на това имение. Защо не можеш да разбереш?

— Защото не е вярно, ангеле мой. Райън от Хайт умря, когато напуснах този замък. Аз съм свободен. Свободен от всички задължения, освен от онези, които сам си налагам. Между нас казано, аз дори не знам дали бих се изкушил да стана сеньор. Не ми е приятно да живея дълго на едно място. Кой знае накъде ще ме отвее вятърът…

София се изчерви. Не обичаше той да се подценява. Той не беше нито безотговорен авантюрист, за какъвто се представяше, нито скучаещ наемник. Усърдието, с което работеше за Ейлсбъри и хората в него, доказваше силата на корените му много повече от приказките му. Но тя вече знаеше, че не му беше приятно да знаят какво става в сърцето му.

— Следващият вятър ще те отнесе в Уинчестър — отговори сухо тя. — Мога само да те посъветвам да внимаваш не само какво пиеш, но и какво говориш.

Тя прихвана полите си, завъртя се и забърза към къщата, без да му даде възможност да отговори. Райън остана загледан след нея. Даже грубата слугинска дреха не беше в състояние да скрие грацията, благородната поза, неустоимото излъчване на гордата личност. Колко странно, че тази малка камериерка се държеше като родена принцеса. Какво щеше да стане с нея, ако един ден той наистина вземеше решение да поеме отново по широкия свят? Тя не беше създадена за пътищата и военните лагери.

По дяволите, накъде се бяха завъртели мислите му? Нима си нямаше по-важна работа, отколкото да разсъждава за безсмислени неща? Все още живееха тук и той можеше да разчита, че довечера ще разполага с прекрасното, страстно тяло на любимата си. В леглото всяка караница и всеки сблъсък се изпаряваха в огъня на взаимното отдаване.

— Бог е разгневен от греховете на човеците! — извика разгорещено отец Кенстън и вдигна предупредително костеливата си ръка.

— Нима твърдите, че бог изпраща датчаните, за да ни накаже? — Райън Фицджордж изгледа свещеника със смесица от веселие и гняв. Защо този човек непрекъснато дрънкаше глупости?

— Естествено! — отговори надуто свещеникът. — Даже кралят ни е подвластен на суетата и високомерието. Да не говорим, че си навлече божия гняв, като хвърли в затвора един високоуважаван божи служител.

— Ако имате предвид епископ Одо — изръмжа Райън, който беше започнал да губи апетит, — би трябвало да си припомните, че той се съюзи с бунтовния кралски син. Щом говорим за грехове, той е първият грешник. Беше длъжен да помири бащата и сина, вместо да задълбочи спора им!

Разговорът на трапезата в голямата зала ставаше все по-остър и София сведе очи над яденето си, защото не искаше никой да забележи триумфалната й усмивка. Споменаването на необходимостта от помирение на бащата и сина наля вода в собствената й мелница. Въпреки това съчувстваше на Райън, защото отецът беше повече от изнервящ. Даже когато говореше разумно, надутостта и хленченията му разваляха доброто впечатление.

— Дано небето се смили над вас, капитане — отвърна мазно божият служител. — Но докато кралят не отмени скандалната си присъда срещу епископа, небето няма да прати благословията си над скъпия на сърцата ни остров.

София видя как Райън се намръщи и лицето му потъмня. Въпреки това отговорът му прозвуча студено и спокойно.

— Не е нужно да продължаваме този спор, отче. Вие си вършете вашата работа, а аз ще си върша моята. Ако непременно трябва да проповядвате, правете го в църквата.

— Внимавайте какво говорите, капитане! — възмути се отецът и лицето му почервеня.

София моментално му поднесе чиния с печени гълъби, които излъчваха приятна миризма. Той й се усмихна, взе си един гълъб и започна да яде с обидена физиономия. Явно му беше вкусно, защото скоро си поиска и втори гълъб.

— Много ми се ще да разбера къде побира всичката тази храна! — засмя се София, когато се срещна с Райън в зеленчуковата си градина.

Лятната нощ беше мека и ароматът на прясна пръст, билки и цветя се смесваше с тежката миризма от оборите, вонята от наемническите квартири и мириса на прясно сварена бира.

— Принася я в жертва на небето — предположи сухо Райън. — Не мислиш ли, че не бива да излизаш навън сама, когато крепостта е пълна с чужди войници? Какво правиш тук?

— Ходих да видя агнетата. В стадото има много овце майки и исках да се уверя, че всичко е наред.

— Бриди също може да се грижи за тях. — Гласът на Райън звучеше необичайно рязко. — Ти си прекалено красива за нощни излети. Обещай ми, че когато ме няма, ще си стоиш в къщата.

— Наистина ли се тревожиш за мен? — учуди се София.

— Защо си толкова учудена, зла малка котко?

— Нямах представа, че означавам нещо за теб — отвърна просто тя, без никакво желание да го провокира.

— Нека да кажем, че не обичам да деля — изръмжа след кратко мълчание Райън.

София прехапа долната си устна. Какво беше очаквала? Думи, изразяващи привързаност? Потвърждение? Не и от него! Кога най-сетне щеше да се научи да си държи езика зад зъбите, вместо да си създава нови и нови неприятности? Тя пое дълбоко въздух и прие отговора също така мълчаливо като болката, която пулсираше в сърцето й.

Безмълвната преданост, която се излъчваше от нея, засрами Райън и той направи тромав опит да се извини.

— Права си, аз съм един недодялан селяк — промърмори неохотно той и я прегърна под сянката на ябълковото дърво. — Въпреки това те моля да внимаваш. Не искам да свършиш като Мери в крепостния ров. Ейлсбъри има много скрити места. Много държа след завръщането си да те намеря жива и здрава — и непокътната.

Устните му се плъзнаха по челото и бузите и намериха хладните устни, които много бързо се затоплиха под целувките му. София въздъхна и се отдаде на нежната прегръдка. През изминалите седмици беше научила горчивия урок, че гордостта и любовта нямат нищо общо. Особено когато любовта беше така жадна и страстна като нейната към Райън.

Тя усети търсещата ръка, която се вмъкна в корсажа й и обхвана едната й гърда. Зърното моментално се втвърди под нежните ласки и мекото й тяло се притисна настойчиво към силната мъжка фигура.

— От това ли ме предупреждавахте да се пазя, капитане? — попита задъхано тя.

— Твърде късно — отвърна той с тих смях. — Сега ще си платиш, както плащат всички красиви момичета, дръзнали да се разхождат нощем в градината като разгонени малки котки.

— Защо не? — София помилва предизвикателно твърдата издутина на панталона му и го привлече по-навътре в сянката. — Знам една полянка от мъх, която остава суха дори при дъжд. Искаш ли и ти да я опознаеш?

Замъкът беше потънал в тишина. Двамата чуваха само шума от собствените си стъпки и далечен лай на куче. Градината граничеше с кошарите на овцете и шепотът и тихите въздишки на влюбената двойка се примесиха към неспокойното им блеене.

— Наистина ли искаш… тук? — Райън се опита да запази здравия си разум.

— Точно тук! — потвърди София. — В къщата ще ме е страх, че отец Кенстън ще потропа на вратата и ще ни обвини, че сме дяволи, които вършат зло!

— Ти си полудяла, котенце! Това, което вършим, не е зло. То е магия! Да те държа в прегръдките си за мен е безкрайна радост. Нищо на земята не може да бъде по-близо до небето от това…

София се вслуша в ехото на думите му и разбра, че той беше абсолютно искрен. Този път Райън беше разкрил сърцето си. То се отвори пред нея и тя едва повярва в чудото. Нито една от думите, които беше казал досега, не беше толкова близо до любовно признание! Тя се сгуши в него и отговори на целувката му с цялата страст, на която беше способна. Каквото и да ги очакваше, тя беше негова!

В тъмната, кадифена лятна нощ двамата можеха само да се усещат, не и да се виждат. Луната още не беше изгряла. София усети полъха на вятъра върху разголените си гърди и милувката на тревата по гърба си, там, където Райън беше вдигнал полите й. Възбудата от необичайната ситуация се сля с огъня, който опитните му пръсти запалиха в утробата й, и тя трябваше да захапе юмрука си, за да не изстене от наслада.

Страстта, с която му отговаряше, накара Райън да простене гърлено от задоволството на успелия ловец. Ароматът на възбудата й се смеси с миризмите на лятната нощ. Той вкуси зърната на пълните й гърди, захапа ги нежно и зарови глава между тях.

София повярва, че ей сега ще експлодира. Влажната му уста върху гърдата й се превърна в пулсираща хладина, когато той посвети вниманието си на другата, а в утробата й кръвта пулсираше мъчително. Когато той най-сетне проникна в нея, могъщ, корав и жаден, тя едва не изкрещя. В последния момент успя да се въздържи и захапа рамото му. Вкуси кожата на елека му, защото беше свалил само панталона. Усети как той потръпна и почти веднага след това двамата стигнаха заедно до върха с такава сила, че светът около тях се разлетя на хиляди парченца.

Двамата се сляха с вселената, със звездите и с нощта. Вече нищо не можеше да ги раздели.

Глава 19

Кулите на Уинчестър се открояваха ясно на фона на синьото небе. Поройният дъжд беше отмил мръсотията от улиците и през целия следобед достопочтеният град на брега на Итън се представяше пред посетителите си като перлата на кралството. Могъщ, богат, уважаван. Увенчан от кралския замък. Пъстри знамена плющяха от вятъра. Мъжете и жените, които се блъскаха по улиците, си имаха по-важна работа, отколкото да се занимават с рицаря, който предпазливо насочваше коня си през навалицата.

Той беше само един от многото, които служеха на краля и имаха работа в града. Мъже в брони, накичени с опасни оръжия, които умееха да се бият. Този тук изглеждаше особено добре с ясносините си очи и немалко момичета се спираха, за да го огледат и да му се усмихнат подканващо.

Ала нито едно не извика ответна реакция в погледа му, който се плъзгаше по човешките лица внимателно и хладно. Беше виждал много големи градове и този не го впечатляваше особено.

Райън Фицджордж идваше за първи път в стария кралски град Уинчестър, основан от римляните и наречен Вента Белгарум. Англосаксонските крале на Есекс бяха сменили името му. По времето на саксонския крал Алфред Уинчестър стана най-могъщият и уважаван град в целия остров. Райън неволно се запита какво беше накарало Завоевателя да повери тъкмо този град на негодник като Хуго де Броуард. Само факта, че шерифът беше норманин, или принудата да поддържа духа на съюзниците си?

Той мина покрай голямата катедрала с манастира, в която беше коронован крал Вилхелм, и потърси най-пряката улица към замъка. Трябваше да споделя пътя с безброй каруци, войници и други ездачи, да напредва между пазарски щандове, търговци, безделници и зяпачи. Уинчестър все повече му заприличваше на проклет мравуняк. Как щеше да свърши бързо работата си в това гъмжило, за да се върне по-скоро при София?

Погледът му спря върху стоката на един търговец на платове, който тъкмо хвалеше на елегантно облечения си клиент топ тежка зелена коприна. Материята беше в смарагдов цвят и безупречната й повърхност блещукаше като прозрачно стъкло. Зелена като очите на София, когато се самозабравяше в прегръдките му и издаваше онези кратки въздишки, които го подлудяваха. Велики боже, в одежда от тази коприна, с нападали по раменете медноцветни къдрици тя щеше да засенчи слънцето.

Само че любимата му май не обръщаше особено внимание на красивото облекло и накитите. Още една точка, която му подсказа, че той всъщност не знаеше нищо за нея. Какво ли щеше да каже, ако й занесеше няколко дължини от коприната? Глупости, а той с какво щеше да ги плати?

С тихо проклятие, което съдържаше както съжалението, така и гнева му от факта, че е неплатежоспособен, той се опита да прогони упорития спомен за нощта, когато се любиха за последен път в градината. Това чувствено сбогуване просто не искаше да му излезе от главата.

Със сигурност на земята нямаше друга жена, която даряваше мъжа си с такава гореща страст, без да иска нищо в замяна. Която беше напълно свободна и изпълняваше без задръжки всички желания на любимия си, а освен всичко това го даряваше със сърдечна топлота, за чието съществуване досега изобщо не бе подозирал.

— Направете път, хора! Път за господаря на Хоукстоун и свитата му! Път!

Впечатляващо шествие от въоръжени до зъби мъже начело с великолепно знаме придружаваше величествен рицар върху грамаден боен кон. Мъжете напредваха, без да бързат. Райън също трябваше да се отдръпне настрана. Направи го с гордото спокойствие на човек, съзнаващ собствената си стойност, и с това събуди вниманието на водача.

За момент погледът на водещия рицар улови изпитателно неговия и Райън едва не извика. Под красиво извити руси вежди го погледнаха светли, пронизващи очи. Очи с цвета на морето на самотен плаж, очи с дълбочината на шлифован смарагд, чиято светлина проникна в душата му. Очите на София!

— В името на бога, не можете ли да отстраните жребеца си от стоката ми, уважаеми рицарю? Може да замърси платовете ми!

Възбуденият търговец, кръгъл като бъчва и шумен като палячо, върна Райън в действителността. Той стегна юздата на коня си, защото не желаеше да си има ядове, и реши да се възползва от случая и да поразпита търговеца.

— Бихте ли ми казали кой е рицарят, който мина преди малко?

— О, господине, вие явно сте чужд тук! Всички го познават. Това беше сеньорът на Хоукстоун! Един от най-приближените съветници на краля и най-смелият рицар на кралството. Рейнал де Камбремер, бивш норманин с голямо влияние.

— Благодаря!

Потънал в мислите си, Райън продължи пътя си. Де Камбремер… Естествено той вече беше чувал това име. Всеки, който носеше меч и участваше в турнири, познаваше де Камбремер. Той принадлежеше към рицарите, които бяха спечелили голямата битка при Хейстингс заедно с краля. Сигурно отиваше към петдесетте, но беше запазил силата си. Може би беше прекрачил зенита на живота си, но все още представляваше впечатляваща личност. Човек, когото никой не би рискувал да разгневи. Човек, който беше далече от неговото мъркащо котенце, колкото земята от небето.

Каква глупост, да си помисли, че този мъж може да има нещо общо със София! Сигурно защото през цялото време мислеше за нея, а очите на известния рицар и нейните доста си приличаха. Ако не я виждаше непрекъснато пред себе си, сигурно нямаше да му хрумне да потърси такава абсурдна връзка.

Стражите на наблюдателната кула полагаха огромни усилия да овладеят непрестанния човешки поток от града към замъка. Райън се видя притиснат между търговци и селяни, между слугини и матрони, рицари и конници. Най-сетне дойде и неговият ред да съобщи къде отива.

— Сеньор де Броуард? Велики боже, ще трябва да се въоръжите с търпение, добри човече — отговори добродушно въоръженият с алебарда страж. — Кралят пристигна тук преди три дни и оттогава всички непрестанно изпълняват заповедите му и разнасят посланията му по цялата страна. Най-добре попитайте стражите пред голямата зала, където е сега лордът.

Кралят. Затова значи бяха всички тези знамена и навалицата от рицари и воини. Райън се поколеба, но в крайна сметка продължи към голямата зала. Предаде коня си на един ратай и прекоси бавно огромния двор на замъка. Навсякъде се виждаха групи мъже и разговорите, които долавяше, се въртяха изключително около предстоящото датско нашествие.

Непосредствено преди входа към палата бяха застанали група рицари в скъпи дрехи, сред които Райън забеляза едрата фигура на Рейнал де Камбремер. Лордът отговаряше на поздравите на многото си приятели, но изразителното му лице не се усмихваше. Той изглеждаше загрижен, ако не измъчен.

Райън се поддаде на спонтанния си импулс и пристъпи по-близо. Вече не можеше да каже по какво си приличаха рицарят и София, но известната личност въпреки това привличаше вниманието му.

— Все още ли няма новини за дъщеря ви, де Камбремер? — попита един от мъжете и сеньорът на Хоукстоун веднага се обърна към заговорилия.

— Не — отговори той със спокоен, дълбок глас. — Като че е потънала в земята. Но ние не губим надежда. Изпратил съм лодки във всички пристанища и канали.

— Нещастието стана преди повече от два месеца. Мислите ли, че е редно да храните напразни надежди? Красивата ви съпруга сигурно е много разстроена.

Въпросите и отговорите отекнаха като гръм в главата на Райън. Разумът му все още отказваше да събере подробностите в едно цяло, но сърцето му спря да бие и той се задъха.

— Ако София беше мъртва, ние щяхме да го знаем, повярвайте ми. Родителите усещат, когато с децата им става нещо лошо. — Убедеността, с която говореше сеньор Хоукстоун, беше толкова впечатляваща, че никой не посмя да възрази.

Групата се раздели, повечето мъже тръгнаха към палата. Заслепен, Райън се сблъска с един от рицарите, които като него бяха следили разговора.

— Прощавайте — извини се с предрезгавял глас той.

— Няма нищо — ухили се другият и го удари по рамото. — Вие май сте нов тук. Никога не съм ви виждал. Мога ли да ви помогна с нещо?

— Да, с някои сведения, ако нямате нищо против — отвърна с пресекващ глас Райън. — Случайно чух част от разговора. Стана дума, че дъщерята на господина е била сполетяна от нещастие…

— Да, историята е много тъжна — отговори с готовност мъжът. — През пролетта най-голямата дъщеря на лорд Хоукстоун трябваше да се завърне от Нормандия. Беше там на посещение при баба си и на път към острова корабът попаднал в една от страшните пролетни бури. Голямата мачта се счупила, корабът бил сериозно повреден, но капитанът все пак успял да го откара в най-близкото пристанище. За съжаление госпожица де Камбремер и още няколко достойни за съжаление хорица били пометени през борда при падането на мачтата. Досега не са открили нито една следа от тях. Жалко, много жалко. Аз лично не съм виждал София-Роуз де Камбремер, но разправят, че била красива като картинка. Освен това щеше да получи най-добрата зестра в кралството. Даже кралят тъгува за момичето. Само родителите са се вкопчили в слабата надежда, че телата не са открити и до днес.

— Надеждата умира последна — промърмори Райън, потресен до дън душа от чутото.

— Прав сте. Но аз не вярвам в думите на сеньора, че родителите усещат, когато нещо се случва с децата им. Освен ако неговата лейди не е благородна дама, а магьосница…

Рицарят се изсмя на собствената си шега, но Райън не сподели веселието му. Благодари с няколко сухи думи и тръгна нанякъде с изтръпнали крака и лудо биещо сърце.

Очите на София. София-Роуз де Камбремер. Благородна госпожица, дама от висшето общество, глезена, обграждана с грижи, ласкана и обичана. Нищо чудно, че понякога се държеше като принцеса. Нищо чудно, че познаваше добре шерифа на Уинчестър и интригите му. Сигурно беше слушала много за него в дома на баща си.

По дяволите, ами ако и той я беше познал? При първата им среща Хуго де Броуард не беше обърнал особено внимание на София, но когато е узнал за изчезването на госпожица де Камбремер, със сигурност си е спомнил впечатляващата външност, на момичето в гората. Какви бяха отношенията му с лорд Хоукстоун? Райън не можеше да повярва, че благородният рицар и коварният шериф биха могли да бъдат приятели.

Дали затова София беше предпочела да сподели неизвестната съдба на странстващия рицар, вместо да помоли за помощ могъщия благородник? Предупрежденията й, че той трябва да се пази от де Броуард, изведнъж придобиха нова тежест. Тя не вярваше на шерифа, а онова, което Райън знаеше за господаря на Хоукстоун, му позволи да предположи с голяма доза сигурност, че двамата са врагове. Вероятно София се беше опасявала, че ако попадне в ръцете на шерифа, той ще я използва като заложница, за да изнудва баща й.

Защо обаче беше премълчала произхода си и пред него? Защо беше останала под един покрив с него, защо споделяше леглото му? Райън се удари по челото. По дяволите, защо беше застанал насред двора на замъка като последен глупак? Хуго де Броуард можеше да се появи всеки момент. Нима можеше да го погледне в очите, след всичко, което беше узнал току-що?

— Простете!

Райън се обърна рязко и се озова лице в лице с пронизващите зелени очи на сеньор Хоукстоун. Тъй като бяха с еднакъв ръст, двамата можеха да се погледнат в очите и Рейнал де Камбремер не можеше да не забележи уплахата, която предизвика, внезапната му поява. Непознатият рицар му бе направил впечатление още в града, а след влизането си в замъка беше научил някои неща за него, които възбудиха любопитството му.

— Казаха ми, че вие сте проявили завидно любопитство относно търсенето на останки от корабокрушението на дъщеря ми, мосю. Бихте ли ми обяснили по каква причина?

Райън се овладя толкова бързо, че лордът смаяно се запита дали пък кратката искра на уплаха в сините очи не е била само плод на въображението му. Сега пред него стоеше един привлекателен мъж с набола брада, загоряло от слънцето лице и невероятно хармонични черти. Очите бяха сини. Само сини. Лишени от всякакво чувство, от изразителност и вълнение.

— Получавате информацията си впечатляващо бързо, сеньор — отговори Райън с глас, също така безизразен като лицето.

— В този двор имам много приятели.

Райън стисна зъби, за да се въоръжи срещу впечатляваща личност насреща си. Ако бащата на София узнаеше, че непознатият рицар е отнел добродетелта на дъщеря му, със сигурност щеше да забие скъпоценната си кама между ребрата му и Райън не би могъл да му се разсърди за тази постъпка.

— Кой сте вие? — попита кратко лордът. — Лицето ви ми е познато. Възможно ли е да ви познавам? Или пък баща ви?

— Не знам. — Райън избягна пряката лъжа. — Името ми е Фицджордж и съм капитан при шерифа на Уинчестър.

— Човек на шерифа. — Гласът на възрастния мъж осезаемо охладня. — Защо се интересувате от дъщеря ми? Ако го правите по поръчение на шерифа, кажете му, че отговорът ми на изненадващото му предложение си остава отрицателен, все едно дали дъщеря ми е жива или не! Не е нужно да предприемате каквито и да било действия зад гърба ми по негово поръчение.

В главата на Райън цареше хаос. Онова, което бе казал бащата на София, имаше само едно обяснение. Хуго де Броуард беше помолил за ръката на София! Сигурно се беше представил за почтен кандидат, макар че всъщност беше привлечен от слуховете за приказната зестра и замисляше поредното си коварство!

По дяволите, той трябваше да скрие София на сигурно място, и то незабавно!

— Извинете ме, милорд. — Сега най-важното беше да се отърве от сеньор Хоукстоун. — Аз попитах за дъщеря ви, защото с прискърбие узнах за страшната й съдба, това беше всичко. Съжалявам, но бързам. Имам спешна задача.

Рейнал де Камбремер се поколеба. Смяташе, че познава хората, и инстинктът му подсказваше, че този мъж излъга. За съжаление обаче нямаше никакви доказателства против него.

— Ще запомня лицето ви, Фицджордж! — отвърна заплашително той. — И ако някога разбера, че вие или ваши хора са причинили зло на дъщеря ми, бог да ви е на помощ!

Райън сведе глава и забърза към портата, колкото позволяваше гордостта му. Само това му липсваше, да си навлече гнева на могъщия господар, който беше баща на София. Този човек беше невероятно проницателен, щом беше схванал неща и взаимоотношения, за които не можеше да знае.

Ратаят, от когото поиска коня си, го изгледа смаяно. Непознатият рицар явно беше на път да загуби ума си.

— Искате да ви доведа коня? Нали ми го предадохте само преди малко! Нима искате да уморите бедното животно?

— Тогава ми дай друг кон от обора на шерифа — отговори нетърпеливо Райън. — Нали съм на служба при него!

— Сеньор де Броуард взе най-добрите коне за себе си и свитата си, когато тази сутрин потегли към крайбрежието — намеси се главният коняр, който беше чул разговора им.

Райън преглътна и лицето му побеля. Двамата с шерифа се бяха разминали някъде по пътя, но той знаеше в каква посока е тръгнал началникът му.

— Трябва ми бърз кон. Ако ми откажете, ви чакат сериозни неприятности — проговори заплашително той.

— Остана ни само новият жребец — отвърна ратаят и вдигна рамене. — Той е бърз, но прекалено темпераментен и трудно се поддава на командите. При шум от битка се плаши, конярите тъкмо са започнали да го обяздват. Аз не бих рискувал с него.

— Все ми е едно. Веднага го оседлай!

Само след минути Райън препускаше на гърба на неспокойния кафяв жребец през множеството, което страхливо се разстъпваше да му стори път, защото и пръхтящото животно, и грамадният му ездач оставяха впечатление, че много бързат. Даже стражите на източната порта отстъпиха настрана, когато ездачът пришпори коня си и полетя по тесния път сред облак прах. Право към морския бряг, към Ейлсбъри. За първи път в живота си Райън отправи молба към небесните сили да не изпращат препятствия по пътя му. За нищо на света не биваше да закъснее!

Глава 20

Райън мина покрай отряда на Уинчестърския шериф вечерта, когато той отседна в удобния крайпътен хан на абатството Ромси. Прие го като знак, че Хуго де Броуард беше напълно уверен в победата си и в очакващата го плячка. За съжаление не подозираше, че шерифът бе изпратил напред човек, който да предаде заповедите му на отец Кенстън.

София също не помисли нищо лошо, когато на следващата сутрин един прашен, дълъг като върлина рицар поиска да говори със свещеника. Тя отведе новопристигналия в залата, където божият служител закусваше обилно, без да се интересува, че запасите в килерите намаляваха застрашително. София, която в отсъствието на Райън се чувстваше отговорна за Ейлсбъри, буквално заскърца със зъби, като видя как си режеше дебели резени от сланината.

Колкото по-скоро се отървеше от този лицемерен паразит, толкова по-спокойно щеше да спи. Отново и отново усещаше как погледът му се плъзгаше като лепкав паяк по тялото й и с удоволствие би се лишила от постоянните му предупреждения да се разкае и да се моли. Той пъхаше носа си навсякъде и винаги се появяваше точно там, където изобщо не го очакваха.

Никога не го беше виждала сред мъжете на бойниците и на площадката за обучение, затова пък постоянно го срещаше по коридорите на замъка. В складовете с храна, даже в покоите на Райън, където огледа всички ракли и остави впечатлението, че търси нещо, но не знае точно какво.

— Търси свещеническото си милосърдие — обясни сухо Бриди, когато София й разказа какво беше видяла. — Внимавай да не събудиш подозренията му. Той ме разпита много подробно кога сте се оженили и кой е осветил съюза ви пред олтара.

София не се изненада.

— Сигурно ще му стане много приятно, ако узнае истината, защото ще има възможност да ме върже за позорния стълб. По възможност по риза, за да му текат слюнки, докато ме мъчи. Този лицемерен фарисей!

— Той не бива да чуе какво мислиш за него. Мъже като него могат да станат опасни. Една дума, и ще те нарече вещица!

София потисна треперенето си. Припомни си разговора с Бриди, когато към обед отец Кенстън я улови на портичката на градината й и я изтика в ъгъла между оградата и стената на кулата, така, че тя да не може да му се изплъзне, без да го избута настрана. Изразът на лицето му я накара да потрепери.

— Какво искате от мен? Имам си работа, нали виждате? Или искате да ми помогнете да почистя лехите от плевели? — Тя мобилизира цялата си гордост, за да не издаде истинските си чувства.

— В очите на господа ще бъде много по-смислено да очистиш плевелите от своя живот, момиче! — отговори тържествено свещеникът, скри костеливите си ръце под ръкавите на расото и я обгърна с вонящия си дъх. — Престани да грешиш и се разкай! Безбожното ти тяло е съд на дявола и порока. Ела с мен!

София го погледна смаяно, неспособна да отговори. В живота й имаше много неща, за които трябваше да се разкае, но нито едно от тях не може да беше стигнало до ушите на този ужасен човек. Дали просто беше безсрамен или беше надарен с повече чувствителност, отколкото беше предполагала?

— Нямам представа за какво говорите, отец Кенстън — отговори с горда сдържаност тя. — Не съм обидила никого и не признавам никаква вина. Сигурно ме бъркате с друга жена.

— Жената е виновна още от Ева насам! — изгърмя той и София потрепери от злобата, която прозвуча в това глупаво обвинение.

— Нима сте дошли да обсъждаме първородния грях? — изтърси сърдито тя и веднага се укори за глупостта си.

— Я виж ти! — изрева още по-яростно той. — И това ми наричаш слугиня и се криеш зад покорността!

София се изчерви и се укори за непредпазливостта си. Естествено една проста слугиня никога не би произнесла подобни думи. Но гордостта й не допускаше да свие платната. Загърна се в мантията на благородната сдържаност и го дари с леден поглед.

— Не всеки има късмета да се подслони в домакинството на човек като Хуго де Броуард. Нямате право да ме обвинявате, че съм печелила прехраната си като слугиня.

— Не лъжи! Ти си в тази къща, защото спиш с капитана! Защото си наложница на сатаната! Но край с това! След като шерифът произнесе окончателната си присъда, ще имаш време да се разкаеш за греховете си. Върви с мен!

Той я сграбчи за рамото и тя се учуди на силата, която се криеше в костеливите му пръсти. На път към къщата тя попита:

— Какво искате от мен?

— Много скоро ще разбереш. Ей ти, ела да затворим тази жена в подземието. Това е заповед на негова милост и те съветвам да се подчиниш веднага.

Викът беше отправен към един от лейтенантите на Райън, който тъкмо излизаше от ковачницата. Мъжът се поколеба и се приближи така бавно, че отец Кенстън го удостои с едно съвсем не християнско проклятие.

— Капитанът ви каза да изпълнявате заповедите ми!

— Но тя му е жена! — осмели се да възрази лейтенантът.

Отец Кенстън почервеня като рак и изригна поток злобни проклятия, адресирани поравно към мъжа и София. Двамата бяха смаяни от поведението му. София не беше чувала такъв език даже между най-простите оборски ратаи на Хоукстоун.

Не можа да измисли какво да отговори. Нямаше сили и да се съпротивлява. Тръгна като упоена между двамата мъже и слезе по тясната каменна стълба към затворите на Ейлсбъри, до самия край убедена, че отецът е решил да си направи лоша шега с нея.

Мрак, влага, задушаваща миризма на гнило замениха топлата слънчева светлина. Хлопна тежко дървено резе и София остана сама в тъмнината. Всичко бе станало толкова неочаквано и бързо, че тя не намери възможност да се възпротиви. Падна като глупава овца в капана на отеца!

По някое време се надигна, протегна ръце и се опита да опипа очертанията на затвора си. И в четирите посоки откри само след няколко стъпки влажни, обрасли с мъх каменни плочи. Нищо друго. Много скоро обаче злокобно шумолене й подсказа, че тази адска дупка беше обитавана от четириноги гадини, които рано или късно щяха да преодолеят страха си от натрапника.

— Пресвета Богородице!

Тя скри лице в ръцете си и се опита да овладее отвращението, ужаса, гнева и безнадеждността си. Разкъсвана между истерията и надигащата се паника, тя се скара на себе си, че беше забравила да почисти основно и затворите на Ейлсбъри. Мисълта, че споделя квартирата си с паяци, мишки и плъхове, беше толкова страшна, че тя едва се удържа да не заблъска с юмруци по вратата и да пищи за помощ.

Вразуми я единствено прозрението, че с това щеше да направи най-голямата услуга на отец Кенстън. Сигурно той беше планирал точно това с неочакваната си атака. Искаше да я паникьоса, да я накара да обезумее и да издаде тайни, които никой не биваше да узнае.

По някое време краката й се разтрепериха и тя се отпусна на пода до стената. Полуклекнала, събрала поли около себе си, тя се опита да избяга от страшната действителност, като си припомни хубавите неща в живота си.

Но нито спомените от детството, нито мисълта за преживяната в обятията на Райън страст можаха да задържат съзнанието й за повече от минута. Главата я болеше ужасно, а пред широко отворените й очи танцуваха ярки светкавици и странни фигури. Понякога се появяваше лице, което приличаше на Райън, но беше много по-младо. Лице на момче, което се биеше ожесточено и отчаяно срещу дузина по-силни от него противници. То носеше шлем с наличник, но ярките сини очи не можеха да бъдат сбъркани с ничии други. Тя умираше от страх, че може да му се случи нещо!

Щом картината се изясни, образът изчезна и главоболието премина в убийствено бучене. Тя изпитваше непоносима жажда и колкото по-често мокреше с език сухите си устни, толкова по-силно ставаше желанието за хладна напитка. На всичкото отгоре и стомахът й закъркори. Сутринта беше изпила само купичка мляко, защото нямаше апетит. Откакто Райън замина, почти не се хранеше.

„Недей да хленчиш, опитай се да помислиш!“ — заповяда си тя и се опита да превърне думите в дела. Едва сега си припомни пратеника на шерифа. Отец Кенстън не беше човек, който действаше на своя глава. Щом я беше затворил тук, това беше станало по заповед на шерифа. Защо, за бога, защо? Дали Райън беше извършил или казал нещо, за което шерифът искаше да му отмъсти чрез нея? Какво се бе случило в Уинчестър? Какво се бе случило с Райън?

Дали любимият й бе решил да обвини шерифа в убийство и се беше провалил, защото нямаше доказателства? Какво можеше да стори тя, за да освободи Райън и себе си от това положение? Всъщност в цялото кралство имаше не повече от шепа мъже, които бяха достатъчно могъщи да се преборят с Хуго де Броуард. Крал Вилхелм беше един от тях и не на последно място собственият й баща. Но баща й отдавна я смяташе за мъртва.

За първи път тя осъзна докрай, че вече не съществуваше за семейството си. Родителите й, брат й и сестрите й сигурно тъгуваха за нея. Всеки според темперамента и нрава си, но най-много от всички баща й. Той я обичаше с такава сила, че дори майка й понякога беше отчаяна.

— Не й позволявай да прави, каквото си иска! — Колко пъти майка й беше отправяла тази изпълнена с обич, но и с отчаяние молба към сеньора на Хоукстоун! — Как ще се научи, че в живота не всички желания се изпълняват?

София помнеше и бащиния си отговор и той я изпълни с меланхолия.

— Тогава ще се научи, че баща й слага света в краката й. Не намирам нищо лошо в това.

София съзнаваше, че беше измамила по най-страшния начин любовта и доверието на баща си. Как би могла да му обясни противоречивите вълнения на сърцето си? Щеше да й бъде безкрайно трудно да му признае дори само че Джъстин д’Амонсек беше получил съгласието й за брак. Но нима можеше да се оправдае, че е нарушила тази дума и е паднала в обятията на Райън Фицджордж? Можеше ли баща й да разбере съдбоносната, изключителна страст, която я обвързваше с нещастния син на барон Ейлсбъри?

Райън! Къде беше той? Какво му бяха сторили? Щеше ли да има справедливост на този свят за него? Въпреки страха и унижението тя не би се поколебала нито за миг да падне на колене пред семейството си и да помоли баща си да се застъпи за него. Но как би могла да го направи, след като седеше в това подземие, зависима от болния дух на фанатичния свещеник, който вероятно беше само марионетка на Уинчестърския шериф?

Отчаянието и студът вледениха кръвта във вените й. Не се беше чувствала така слаба и отчаяна даже в часовете след корабокрушението. И сега обвиняваше за развоя на събитията само себе си. Тя бе подценила безразсъдно отец Кенстън.

Откога седеше в този мрак? Още ли беше днес или вече беше утре? София се опита да се пребори с мъчителното парене в очите си. О, не, точно сега нямаше да се поддаде на самосъжалението! Рано или късно отец Кенстън щеше да дойде при нея, за да се порадва на унижението й. Тя трябваше да бъде готова, това беше единственият й шанс. По-добре да умре, отколкото да полудее в тази дупка!

Въпреки всички добри намерения, София не издържа и задряма. Дойде на себе си, когато някой я улови за рамото, и преживя неописуем ужас. Паническият й вик бе задушен от силни, топли пръсти, а болезнено познат глас пошепна в ухото й:

— Ще ти бъда безкрайно благодарен, ако не се размяукаш точно сега, котенце! Нали не искаме любезният отец Кенстън да разбере, че ще се измъкнеш от удобното гнездо на християнската му любов към ближния?

София изпита такова силно облекчение, че се разтрепери цялата.

— Райън?

— Винаги на твоите услуги. Можеш ли да се движиш или онази свиня ти е причинила болка?

— Не, не. Малко съм скована… Аз… то беше… — София млъкна, неспособна да разсъждава разумно, камо ли да облече мислите си в думи. — Откъде… Как така…

— По-късно! — отговори кратко Райън и тя вдъхна дълбоко добре познатата й мъжка миризма. Кожа, пот, кон и много мъжественост, по-сладка и от най-изискания парфюм.

— Ето, хвани се за ръката ми. Колко хубаво, че отецът не е наредил да те охраняват! Всички са горе в залата, никой няма да ни заподозре. Ако имаме късмет, ще забележат, че златното съкровище им се е изплъзнало, едва утре, след пристигането на шерифа.

София се хвана за протегнатата ръка и двамата излязоха бързо от затвора. В коридора беше само малко по-светло, но на една от площадките на стълбата гореше факла. Райън обаче я поведе в обратна посока, не към светлината.

— Къде отиваме? — попита стреснато тя.

— Нека те изненадам — посъветва я сухо той. — Познавам тези подземия като пръстите на ръката си. Моят създател използваше някои от тях, за да накаже упорството на сина си.

— Обаче не е успял да те сломи — промърмори София.

— Точно така. — Гласът на Райън беше напълно безизразен. — Имах възможност да се убедя, че плъховете са мили и ученолюбиви животинчета и си осигурих много приятни мигове.

София потрепери. Как можеше да се подиграва с такива неща? Щеше ли някога да разбере какви преживявания го бяха оформили като мъжа, който беше сега? Тя усети под тънките си подметки мека пръст и изпита чувството, че стените се снишават към главите им. След като известно време вървяха мълчаливо, тя изпита усещането, че черното преминава в тъмносиньо, че очертанията стават по-ясни и влажната миризма на гнило се заменя с мекия аромат на лятна нощ. Изведнъж видя над себе си тъмното, обсипано със звезди небе.

— Къде сме? — пошепна тя и коленете й омекнаха от безкрайното облекчение.

— Ейлсбъри е ей там, отвъд! — Райън посочи едва видимия масивен силует от стени и кули.

София се олюля, но той не направи опит да я подкрепи.

— Това е прекрасно — пошепна щастливо тя. — Но какво ще правим сега? Как узна, че отец Кенстън ме е хвърлил в затвора?

— Бриди изпратила децата във всички посоки, за да ме пресрещнат. Намериха ме, преди да стигна замъка. Напуснах Уинчестър веднага щом разбрах, че си в опасност, но въпреки това закъснях.

— Напротив, дойде точно навреме! — възрази с любов София и доверчиво опря чело в широките му гърди. В главата й обаче се въртяха тревожни въпроси. Защо Райън се държеше така странно? Защо не я целуваше?

— Какво означава това, че съм в опасност? — попита след малко тя. — Помъчих се да разбера защо отец Кенстън изведнъж побесня от гняв срещу мен и ме хвърли в подземието, но не намерих никакво разумно обяснение. Може да ме смята за грешница, но това не му дава право да се държи по този начин!

Райън я хвана за раменете и я отдалечи от себе си, за да види тясното лице, което едва се различаваше в мрака.

— Ти си изключително важна, котенце! Негова милост шерифът е решил да те направи своя съпруга. Затова се е погрижил да не избягаш от Ейлсбъри, докато пристигне.

— Правиш си глупави шеги. — София не знаеше да се смее ли или да се разсърди. — Хуго де Броуард е вдовец, но и насън не би помислил да се ожени за момиче, за една проста слугиня. Той вече е забравил за съществуването ми.

— Припомни си, че пристигнахме тук с неговия отряд. Ако първия път не те е забелязал, сигурен съм, че те е огледал с много по-голямо внимание, когато стана причина за смъртта на Ланс. Отец Кенстън ще трябва да се моли много усърдно, за да те очисти от греховете, преди да те предаде на бъдещия ти съпруг, но той естествено е готов да направи и много повече за господаря си. Като се има предвид какви изгоди ще донесе този брак, християнското му усърдие непременно ще издържи тежкото изпитание.

— Какви нелепици! — Тонът, с който Райън говореше, събуди подозренията на София. Тя се опита да отхвърли засилващата се тежест върху сърцето си. — Моля те, престани да говориш такива неща! По-добре ми кажи какво да направим, за да ме остави отецът на мира.

— Значи бракът с господаря де Броуард не те интересува?

— Райън от Хайт! — София опря ръце на хълбоците си, както често правеше Бриди. При нея обаче жестът беше по-скоро грациозен, отколкото енергичен и Райън преглътна с мъка напиращото желание да я грабне в прегръдката си. — Сега не е моментът да си правиш глупави шеги с мен и ти го знаеш много добре. Попитах те нещо.

— Ами тогава… — Райън пое дълбоко дъх и посочи падинката, която се виждаше пред тях. — Решението е просто. Ти няма да се върнеш повече в Ейлсбъри. Ще си отидеш вкъщи, където те очакват сигурност и уют. Конете ни чакат долу. Бриди се е погрижила за всичко.

— Вкъщи ли? — Гласът на София изтъня. Нима той…

— Нима вече забрави дома си, госпожице София-Роуз де Камбремер? — прозвуча безмилостният глас на Райън и София политна от неочаквания удар. — Ще те отведа в Хоукстоун при семейството ти. Благородният ти баща е напълно в състояние да се погрижи за сигурността и добруването ти.

— Ти знаеш… — София не можа да продължи. Шокът беше толкова силен, че я лиши от дар слово.

— Хайде, конете чакат. Луната е достатъчно ярка и можем да стигнем брода на Солент още преди разсъмване.

София се опита да си поеме дъх. Ароматът на лятната нощ падна като оловна тежест в дробовете й, а едва доловимият бриз изстуди мокрите й бузи. Тя плачеше, но не го усещаше.

Глава 21

— Защо държиш да ти го обясня сто пъти? Уверен съм, че отдавна си го разбрала!

— Не, не съм! — София събра всичките си сили, за да се опълчи срещу хладния, безстрастен глас. — Вероятно причината е в обяснението ти. Казваш неща, които не отговарят на истината. Изкривяваш ги!

Райън Фицджордж остави внимателно чашата и понижи глас, макар че никой в препълнената кръчма на Левес не обръщаше внимание на двойката. Уморени, прашни и в лошо настроение, двамата бяха седнали да се нахранят. София беше скрила разкошната си коса под скромна кърпа, а огромната наметка на Бриди скриваше излинялата рокля, с която беше започнала съдбоносното си пътуване и с която щеше да го завърши.

Както обикновено, тя не хапна почти нищо. Разбърка с отвращение ароматната гъста супа и отчаяно затърси аргументи, с които да докаже на Райън, че се държеше абсурдно. Караха се вече дни наред с все по-голямо ожесточение.

— Какво очакваш от мен? — попита равнодушно Райън. — Може да съм негодник, но не съм паднал толкова ниско, че да обрека дама от благородното общество на живот между отритнатите от закона!

— Отритнати ли? Каква глупост! Нали точно ти нарече Ейлсбъри място, в което може да се живее добре, Райън от…

— Не смей да произнесеш името ми! — прекъсна я остро той. — Никога вече не искам да го чуя. Отказах се от него, а и дори да си го възвърна, няма да бъда нищо повече от втори син на човек, който, обзет от маниакална омраза, е разрушил живота на всички около себе си. Наистина ли мислиш, че ще пожелая да предам наследството, което за нещастие е скрито у мен, на децата си? Никой разумен човек не може да очаква това от мен!

— А какво казва чувството ти за чест относно решението да обърнеш гръб на Ейлсбъри? — попита вбесено София. — Хората там се надяват да се застъпиш за тях. Да не мислиш, че нашият приятел, шерифът, ще се погрижи да облекчи живота им? Наистина ли смяташ да ги изоставиш?

— Досега са живели без мен и ще продължат по същия начин. Няма да спечелят нищо, ако се намеся в съдбите им, без да имам власт и влияние. Решението е взето. Щом те отведа в Хоукстоун, ще напусна Англия. На континента има достатъчно възможности за мъж, който умее да се бие. Турнири, войни, сблъсъци между съседи, честолюбиви владетели или крале, които защитават земите си… Все ще намеря препитание.

— Или смъртта!

— Тогава ще кажеш молитва за мен и ще ме забравиш.

— Не светотатствай!

— А ти не проповядвай!

Рано или късно всеки разговор завършваше с тези обвинения. Откакто Райън я беше освободил от онзи ужасен затвор, тя често се улавяше в отчаяната мисъл, че е трябвало да си остане в подземието. Двамата препускаха като бесни на север и тя не чуваше нищо, освен заповеди, нареждания, укори. Нито дума на привързаност, нито следа от топлота. Той се държеше на разстояние, което я разтреперваше дори под топлото слънце.

Каквото и да казваше или правеше, то се разбиваше в желязната фасада на враждебността му. Дори не я беше попитал защо е скрила произхода и семейството си. Изглежда това не го интересуваше.

Не пожела да й разкрие и по какъв начин беше открил тайната й. Бе узнала само, че баща й не вярвал в смъртта й и организирал разследване във всички крайбрежни градове. При това подробните му описания не само помогнали на Райън да разреши загадката, но и навели Хуго де Броуард по следите й и го подтикнали да поиска този абсурден брак.

Тя можеше да разбере защо шерифът я иска за жена. На първо място заради зестрата и на второ, за да триумфира над баща й. Ако отец Кенстън ги венчаеше, преди Рейнал де Камбремер да е успял да се намеси, кралят със сигурност нямаше да възрази срещу този брак. Дори напротив, той щеше да му предостави благоприятна възможност да помири двамата ожесточени противници.

Оставаше мистерията защо Райън Фицджордж я избягваше като чумава, откакто бе узнал, че е от благороден произход. Даже се беше унижила дотам да го попита смирено:

— Нима вече не ти харесвам? Досаждам ли ти? Къде остана любовта, която споделяхме? Никога ли не си ме обичал?

Надменният му отговор беше едновременно обида и отблъскване:

— Няма какво да говорим по този въпрос. Между нас зейна пропаст. Ти си една от най-богатите наследници в кралството, а аз съм авантюрист, пътуващ рицар без семейство и пари. Мой дълг е да се погрижа да те отведа жива и здрава в Хоукстоун. Никога ли не си помислила, че семейството ти тъгува за теб? Защо беше толкова безсърдечна и ги остави в неизвестност за съдбата си?

Безсърдечна? Той седеше до нея, олицетворение на мъжкото самодоволство, и говореше за безсърдечност, без да се задави с тази дума! Значи тя беше направила грешка? Какво несправедливо, дяволско обвинение! Тя беше достигнала предела на силите си и мислеше единствено как да оцелее. Измъчвана от самообвинения и тъга по загиналите си спътници, тя бе загубила желание да живее, а този безсърдечен негодник я обвиняваше в жестокост!

Тъкмо той, непобедимият майстор на неумолимостта! Дяволите да го вземат и дано никога не узнае колко дълбока и мъчителна беше раната, която зееше в сърцето й.

Тя беше предала честта и гордостта си, за да лежи в обятията му, и дори в този миг на отчаяние и гняв щеше да го последва боса през пустинята. Той трябваше само да я помоли! Ала не го направи. Каквото и да стореше, то не означаваше нищо за него.

И сега Райън я погледна напълно безучастно и проговори заплашително:

— Хайде, яж! Чака ни дълъг път. Не искам да паднеш от коня.

— Естествено. — София се спаси в безутешна подигравка. — Как ще обясниш на уважаваните ми родители, че имам синини от падане? Не е редно да оставиш крехката благородна дама да падне от седлото, нали?

Райън прехапа устни.

— Непременно ли трябва да правиш нещата толкова трудни?

София пое дълбоко дъх и се опита да овладее пламналия гняв.

— За двама ни ли говориш? — попита тя и избухна: — Това вече преля чашата! Ти си един дръвник, Райън Фицджордж! Безсърдечно магаре! Безчувствен грубиян! Отвратителен безделник!

— Дай му да се разбере, миличка! — София говореше високо и съседът им с радост се включи в спора. Приведе се доверително към нея и пошепна в ухото й: — А пък ако си търсиш друг, аз с удоволствие ще заема мястото му.

— Небето да ме пази от такива мъже! — изфуча вбесено София като разярена котка. — Вече знам, че всички вие сте безделници, крадци и безсъвестни негодници!

Избухналият смях я накара да се изчерви и да сведе глава. Не искаше цялата кръчма да й се подиграва. Каква полза да разкрие сърцето си пред тези селяци? По-добре да изяде проклетата супа, макар че отдавна беше изстинала.

Райън едва успяваше да скрие от нея съчувствието и горчивите си самообвинения. Защо не беше забелязал, че тя е съвсем млада и неопитна? Че е ранима и съдбоносно доверчива? Под гордата поза на благородното държание се криеше чувствително, честно сърце, винаги готово да се опълчи срещу злото и да закриля доброто. До онзи злокобен ден в Сен Валери тя беше водила живота на закриляна и обичана дъщеря. Принцеса, образована, капризна, самоуверена, прелестна, но и мечтателна, непознаваща тъмните страни на живота.

Как можа да бъде толкова сляп и лековерен? Оцени я само според скромните дрехи, а не според забележителната личност, скрита под грубия плат. Изтълкува вроденото достойнство и благородническата гордост като самоувереност на опитна камериерка. А трябваше веднага да проумее, че и смелостта, и способностите й бяха много над тези на обикновените жени.

Ужасни грешки беше извършил и не биваше да влошава положението, като вгорчи сбогуването им. Докато стигнеха в Хоукстоун, тя трябваше да се е отвратила окончателно от него, за да се отърве с облекчение от присъствието му. Поне това можеше да направи за нея.

Нямаше никакво значение какво чувстваше той. Отдавна се беше научил да игнорира чувствата си. Макар да знаеше, че София е светлината на живота му, това не променяше факта, че човек като него не заслужаваше нежността, смеха и останалите й таланти. Тя никога не биваше да открие колко много означаваше за него. Тя беше създадена за по-достоен, по-благороден мъж от Райън.

Той получи правото да я притежава само за кратко време, но дори и това беше в негов ущърб. Беше си присвоил право, което не беше за него. Само фактът, че тя беше неустоимо привлекателна, извиняваше донякъде непростимото му поведение. Влиянието на баща й щеше да бъде достатъчно, за да се намери богат, но и добър съпруг, който да я носи на ръце.

София ядеше механично, преглъщаше и продължаваше да яде, защото беше без значение какво правеше. Всеки сблъсък с Райън оставяше в душата й все по-дълбоко и болезнено изтощение. Той вече не я искаше. Той се отвращаваше от благородните дами. И това беше разбираемо, като се имаше предвид, че собствената му майка го беше изоставила малко след раждането му.

А някога, в пристъп на искреност, бе нарекъл любовта им блаженство, чиста радост. Красиви думи, които тя, глупачката, беше взела за чиста монета. Тя му бе дала сърцето си, тялото и душата си, като отчаяно се надяваше да проникне до онова далечно, недостъпно кътче в сърцето му, което той криеше от целия свят. Напразно. Тя се беше провалила.

— Обмислила ли си как ще обясниш на родителите си защо се появяваш толкова дълго след корабокрушението? Добре е да поговорим за това, за да кажем едно и също — заговори Райън, когато на следващата сутрин продължиха пътя си.

София беше спала съвсем малко, защото бяха нощували на сламата в хана, увити в одеялата си, заедно с останалите пътници. Бълхите, хъркащите мъже и стенещите жени не й позволиха да си почине. Райън я беше настанил в най-уютното ъгълче и беше легнал пред нея, за да я пази. Непреодолим закрилник, но толкова чужд, като че се намираше на луната. Тя се вслушваше в дишането му и чакаше сърцето й да се разкъса под тежестта на мъката.

— Трябва ли? — попита заядливо тя и избягна погледа на сините очи, които през последните дни искряха като хладен метал.

— Така би било най-добре. — Райън запази желязно спокойствие. — Според мен най-умното е да останеш колкото може по-близо до истината. Би могла да кажеш, че си имала рана на главата, причинена от падащата греда. Подобни наранявания често водят до временно загубване на паметта. Аз самият съм виждал подобни случаи на бойното поле. Ще кажем, че паметта ти се е върнала едва когато аз съм узнал в Уинчестър, че търсят жена, която изглежда като теб, и съм те нарекъл с името ти. Времето говори в наша полза. Истина е, че аз те поведох към Хоукстоун веднага щом узнах коя си.

Идеята му беше добра и тъкмо затова София побесня от гняв. Тази съвършено скалъпена история не издаваше нищо от случилото се между нея и Райън, което ги обвързваше за вечни времена. Тя му даваше възможност елегантно да изчезне от живота й, като че никога не беше съществувал. А тя беше решена да предотврати това на всяка цена.

— Забравяш, че и Уинчестърският шериф знае коя съм! — напомни му хапливо тя.

— Първо, баща ти няма да му повярва, каквото и да каже, и второ, той може да каже само, че те е видял с мен. Че съм те представил за своя жена. Последното е нормалната реакция на всеки честен мъж, който иска да защити една жена. Знае се, че жените са безпомощни и стават лесна плячка на скитащите разбойници.

— Брилянтно! — поздрави го София, но думите й прозвучаха като обида.

— Бъди разумна, котенце! — помоли Райън и фактът, че употреби това гальовно име, я ядоса още повече.

— Толкова малко ли означаваше за теб нашата любов? — изкрещя обвинително тя. — Ще се сетиш ли за мен, когато прегърнеш следващата глупачка, която повярва в красивите ти очи?

Тя го изгледа отстрани и видя как мускулите на брадичката му се стегнаха. Райън не отговори. Естествено. Тя не беше очаквала нещо друго. Беше претърпяла корабокрушение не само в морето, но и в любовта. Той връщаше в Хоукстоун една развалина.

Тя беше толкова разочарована и наранена, че изобщо не изпита радост, когато видя пред себе си могъщите стени на родния дом. Той представляваше причудливо съчетание от замък и стара римска вила, издигнат над един завой на реката.

Опитното око на Райън веднага оцени доброто стратегическо разположение на наблюдателните кули, броя на стражите по бойниците и огромната ъглова кула, която едва отблизо издаваше, че е покрита не с боя, а с изобилие от цъфтящи диви рози, които стигаха от земята чак до зъберите.

С примирен жест София свали кърпата от главата си и разхлаби тежката плитка, която падаше на гърба й и грееше върху тъмната наметка. Както се очакваше, този сигнал спести излишни обяснения. Още под арката на първата порта Райън чу възбудени викове, а докато стигнаха украсения с аркади вход на величествената вила, от всички страни се стичаха хора.

Но също както някога Мойсей разделил Червено море, така и сега навалицата се раздели на две и освободи пътя на една крехка дама, която се втурна с бързи крачки към тях. Райън Фицджордж видя черна като нощта коса, вдигната на тила под мъничка модна шапчица. Дамата носеше развяваща се лазурносиня туника върху кремава рокля и имаше завладяващата фигура на младо момиче.

Лицето под късото було беше безупречно, без нито едно петънце. Само в ъгълчетата на теменуженосините очи се бяха вдълбали бръчици, свидетелстващи за богат на преживявания живот, и няколко отвесни бразди разделяха ясното чело.

— София!

Гласът, изненадващо дълбок и мелодичен за крехката фигура, беше същия като на дъщерята и потвърди подозрението му.

— Маман!

Тя скочи от коня и се хвърли в прегръдката на благородната дама с плам, пренебрегващ напълно булото и одеждата.

— Слава на небето! Детето ми!

Сред бъркотията от гласове, въпроси и отговори Райън слезе малко сковано от седлото. Остана до конете, хванал в една ръка юздите, и огледа с добре прикривано любопитство хората, които се тълпяха около София. При това в очите му се наби една блестяща руса грива, която се възвисяваше над всички други и буквално съсредоточаваше върху себе си слънчевата светлина.

Дори като мъж той трябваше да признае, че имаше насреща си изключително красив екземпляр от собствения си пол. Строен, горд, с благородни, фино издялани черти, които бяха достатъчно твърди и остри, за да не изглеждат женски.

Очите им се срещнаха и Райън изведнъж разбра, че това беше благородникът, който в Нормандия се беше сбогувал така нежно със София.

Годеникът й? Тя никога не говореше за него и отминаваше с мълчание всяка забележка по негов адрес. Райън беше изтълкувал това като стремеж да скъса с миналото, но кой нормален мъж би се отказал от жена като София? Само някой глупак или безумец — а младежът насреща му не изглеждаше нито едно от двете.

Райън видя как лицето на русия рицар помръкна. Сиянието бе заместено от особена смесица от недоверие и бдителност, с които умният мъж винаги посреща чужденеца, навлязъл в неговата територия. Трябва да мине време, докато прецени дали новодошлият е приятел или враг.

Тя не ти е враг, но аз съм! — премина през главата на Райън. — Готов съм да заложа и без това нарушеното си душевно спокойствие, за да бъда на твоето място! Готов съм да те убия без ни най-малко угризение на съвестта, ако това се окаже единственият изход… Глупави фантазии на наивен хлапак, а не сериозни мисли на зрял мъж! Той се овладя с обичайната си строгост и се постара да си възвърне нормалното спокойствие. Но това не му се удаде напълно, тъй като само след минута се озова срещу най-прекрасните теменужени очи, които беше срещал по широкия свят.

— Нямате представа какво означава за мен, че доведохте дъщеря ми вкъщи жива и здрава, сеньор! — проговори лейди Лилиана и огледа изпитателно прашния, но силно впечатляващ млад мъж, който стоеше между двата коня.

Без да иска, тя го сравни с нервния расов жребец, който през цялото време потропваше с копита. Бдителен, тъй като се намираше в непозната обстановка, но неоспоримо силен и внушителен. Овладян, сдържан, почти отблъскващ, но под студа се усещаха темперамент и огън.

Райън сведе глава в съвършена елегантност и проговори спокойно:

— За мен е чест да ви направя тази услуга, господарке на Хоукстоун.

София неспокойно местеше поглед от единия към другия. Усети как ръката на майка й се сключи по-здраво около пръстите й и бързо се отдръпна. Боеше се от способността на лейди Лилиана да чете чуждите мисли и се извърна, за да скрие лицето си. Едва тогава забеляза човека, когото най-малко бе очаквала да види в Хоукстоун.

— Джъстин д’Амонсек!

Първият й импулс беше да избяга, но ръката на гърба й я върна в действителността. Райън застана зад нея и я спря. Погледът й потърси неговия и потъмня от острия, синкаво светещ лед на недвусмисленото предупреждение. Тя изпъшка и чу поканата на майка си като през дебела стена.

— Заповядайте вкъщи, моля ви!

Под вещото ръководство на лейди Лилиана редът в къщата бързо се възстанови. Отведоха конете в оборите, слугите бяха изпратени да си вършат работата. Райън Фицджордж получи разхладителна напитка за добре дошъл и бе настанен в разкошно украсен стол в голямата зала на вилата.

София седна на тапицирана пейка до майка си, а до нея се настани възрастна матрона, която очевидно заемаше важен пост в къщата. Около тях се наредиха три възхитителни млади момичета, едно нетърпеливо момче и норманският рицар, чието присъствие Райън усещаше като остро камъче в ботуша. Останалите се стараеха да не се натрапват, но броят на лицата, които имаха спешна работа наблизо, растеше с всяка изминала минута.

— Изглеждаш бледа и уморена, мила — установи загрижено дамата и потърси по лицето на дъщеря си следи от преживяното. В този миг едва сдържа уплашения си вик, но по лицето й не се отрази нищо. Беше се опасявала от промени, но не очакваше те да са толкова дълбоки и страшни.

— Пътуването ни беше изморително. — Райън спести на София усилието да отговори. — Може би ще позволите на дъщеря си да си отпочине. Мисля, че това е спешно необходимо. През това време аз ще бъда на ваше разположение и ще отговоря на всичките ви въпроси.

— Прав сте. — Господарката на Хоукстоун кимна замислено и се обърна към дъщеря си: — Върви със сестрите си, мила. Аз ще дойда по-късно. Ауди ще се погрижи за теб. Всичко е наред, вече няма от какво да се страхуваш.

София не посмя да възрази. Отново избягна погледа на Джъстин и стана. Изведнъж в съзнанието й изникна последното споменато име.

— Ауди? — попита невярващо тя.

Майката кимна.

— Бедното момиче още се обвинява, че те е изоставило. Едва успяхме да го убедим, че не носи вина за случилото се.

— Ауди е жива? — София все още не можеше да повярва. — Как е възможно? Как е успяла да се спаси?

— Направила е онова, което и ти е трябвало да направиш — отговори спокойно лейди Лилиана. — Останала е в кабината на капитана.

— Но нали корабът е потънал! — не се успокояваше София.

Майката поклати глава.

— Корабът бил много зле повреден, но за разлика от другите два съда, тръгнали към Англия от Кале, успял да се добере до най-близкото пристанище. С изключение на няколко нещастни пътници и теб всички са живи и здрави. Но ти би трябвало да знаеш това!

София погледна към Райън, разтърсена до дън душа.

— Не знаех — пошепна дрезгаво тя. — Никой не сметна за нужно да ми каже…

Това беше най-страшното, смъртоносно предателство. Райън нарочно я бе оставил да страда. Имаше ли нужда от още доказателства, че той нямаше сърце? Тя му обърна гръб и се запъти с тежки, влачещи се крачки към вратата. Всичко свърши. Окончателно.

— Какво се случи?

— Бихте ли ни разказали къде беше София и как я намерихте?

Тя чу въпроса на майка си, следван непосредствено от въпроса на Джъстин. Избяга, преди да чуе гласа на Райън. Не искаше да го види никога вече, не искаше да го чува, камо ли пък да го обича!

До този последен, отчаян миг тя се беше надявала, че ще запали искрица чувство в ледения блок, който любимият й носеше в гърдите си вместо сърце. Сега знаеше, че не е успяла.

Глава 22

Хоукстоун ухаеше на рози. Където и да отидеше човек през тези юлски дни, навсякъде го придружаваше фин аромат, който се примесваше дори в силните миризми от оборите и на мазнината, с която лъскаха оръжията, и им придаваше специфична лятна мекота. За София това беше въздухът на родината, който за първи път й направи впечатление със своята интензивност. За Райън той беше по-скоро предупреждение, че не бива да се бави. Колкото по-скоро обърнеше гръб на тази добре управлявана, богата къща, която от всеки ъгъл му крещеше „Натрапник!“, „Лъжец!“ и „Прелъстител!“, толкова по-добре щеше да бъде за душевния му мир.

Лейди Лилиана за пореден път отказа да приеме настояванията му, че трябва да отпътува колкото се може по-скоро. Виолетовите й очи го гледаха замислено.

— Ние сме ви много благодарни, Райън Фицджордж. Няма ли да почакате, докато се върне съпругът ми? Той ще ви възнагради за благородното ви дело.

София чу тези думи, когато излезе между аркадите на вътрешния двор. Спря зад първата колона и проследи как майка й, застанала до една статуя на оскъдно облечена римска богиня, омагьосваше Райън с чара си. Въпреки това той устоя на нападението с безизразно лице. От кой източник черпеше това свръхчовешко самообладание?

От дрехите, които бяха предоставили на негово разположение, той беше избрал най-скромния жакет и най-простия панталон. Въпреки това, щом го видя, по вените й пропълзя добре познатият силен копнеж и дъхът й спря. Но, за бога, той не биваше да го забележи! Тя беше решена да подхранва новото чувство на омраза с надеждата, че един ден тя ще задуши нежността и любовта, която я обвързваха с него. Той трябваше да разбере, че не може току-така да си играе със София-Роуз де Камбремер.

— Оставете го да се върне към обичайния си начин на живот, маман! — изчурулика тя с подчертано безгрижие и Райън потръпна въпреки силата на волята си. — Оставете го да си върви. А що се отнася до възнаграждението, най-добре му подарете силен боен кон, броня и остър меч. Така ще има всичко необходимо, за да се прехвърли най-сетне на континента.

— София-Роуз!

Възмутеният вик на майката накара Райън да изкриви лице в нещо като усмивка, докато безизразният му поглед се устреми към София.

— Дамата обича да се шегува, лейди Лилиана — обясни хладно той.

— Естествено.

София се усмихна, макар че изпитваше болка. Излезе между колоните в разкошната си одежда от зелена коприна и застана под светлината на следобедното слънце. Платът беше също като онзи, който беше привлякъл вниманието на Райън в Уинчестър. Може би дрехата беше твърде официална за един обикновен летен следобед, но тя оказа необходимото опустошително въздействие.

Райън я гледаше втренчено, изцяло зает да държи под контрол бурята от чувства, която бушуваше в гърдите му. Дълбокото деколте разкриваше възбуждащата закръгленост на гърдите й до границата на приличието и оголваше дори елегантните й бели рамене. Тясната талия беше пристегната с тежък златен колан, който подчертаваше крехкостта й. Под избродираните със злато поли се подаваше нервно потропващо краче, скрито в луксозна пантофка, също избродирана със златни орнаменти. На ръката, която придържаше тежката пола, блестеше огромен смарагд.

Цялата тази скъпа елегантност обаче се губеше пред великолепната мантия на разпуснатата коса, придържана само от златна диадема на челото. Очите на София искряха по-силно от скъпоценния камък на пръста й. Очи, студени като зимно утро. Очи, които го разтърсиха до дън душа и показаха, че тактиката й е успяла.

— Естествено — повтори тя с тъмен, подчертано възбуждащ глас. — Аз обичам да се шегувам. Мисля, че имам всички основания за това. Вече знам, че животът на верните ни слуги не тежи на съвестта ми, и отново се намирам сред хората, които обичам. Годеникът ми също е тук и вече не се налага да понасям присъствието ви, Райън Фицджордж.

Рядко се случваше лейди Лилиана де Камбремер, властната господарка на Хоукстоун, да не знае какво да каже, но това явно беше един от тези мигове. Онемяла от смайване, тя местеше поглед между дъщеря си и рицаря. Никога не беше виждала София да се държи по този начин.

— Уплашихте майка си, госпожице София-Роуз. — Райън беше олицетворение на безупречна учтивост и естествен авторитет. Той огледа видението в зелено със смелостта на воин, който вече няма какво да губи. — Спомнете си за възпитанието, което сте получили, и не се дръжте като дете. Не е особено прилично да изливате лошото си настроение върху възрастните, малката.

Лейди Лилиана не помнеше някой някога да е укорявал дъщеря й толкова строго, едва ли не безцеремонно. Но тъй като познаваше много добре момичето си и умееше да наблюдава, тя откри следите, които й причини острата критика. Всеки друг би помислил, че дъщеря й е понесла войнствения огън от очите на Райън, без дори да трепне. Незнайно откъде, София се беше сдобила с вътрешна сила, която учуди безкрайно майката.

Райън моментално схвана в каква опасна посока вървяха мислите на господарката на Хоукстоун. Само това липсваше, тази забележителна дама да открие горчиво-сладката тайна между него и София! Още една причина да ускори заминаването си.

— Моето лошо настроение, сеньор — отговори с най-изискания си тон София, — произхожда от един-единствен източник. Но аз съм съгласна с вас, няма смисъл да се опитвам да вникна в интриги, твърде коварни, за да бъдат разбрани от прост ум като моя. Приемете дълбоката ми благодарност за всичко, което сторихте за мен, сеньор. Аз научих много от вас.

— Достатъчно, София! — Възмутената майка най-сетне събра сили да върне този странен разговор в нормалните рамки. — Не знам какво те е прихванало, но ти нарушаваш законите и на учтивостта, и на гостоприемството.

— Простете! — Краткото извинение беше отправено единствено към лейди Лилиана.

София направи величествен реверанс и се отдалечи, грациозно прихванала полите си. Трепереше от гняв, възбуда, отчаяние и толкова дълбока мъка, че се отдалечи слепешком — и за нещастие попадна право в очакващите я обятия на Джъстин д’Амонсек, който отчаяно търсеше възможност да говори насаме със своята любима, без доминиращото присъствие на майката и досадно любопитните сестри.

Под нежно загрижения му поглед гневът й веднага отлетя.

Не беше прилично да причини болка на този мъж само защото другият я беше наранил смъртоносно. Ако искаше да оцелее, тя трябваше да забрави.

— Джъстин! — София сведе очи и сложи ледените си пръсти в протегнатата му ръка.

— О, София, все още не мога да повярвам, че небето чу молитвите ни! — Графът притисна хладните пръсти до гърдите си и я принуди да застане толкова близо до него, че разкошната пола се уви около краката й. — Вие сте отново при мен, по-красива от всякога!

Сърцето на София биеше неравномерно, но не заради вълнението от непосредствената близост на Джъстин, а заради току-що отминалата караница. При това близостта на годеника й беше пленителна. Той беше безупречно облечен и широките рамене, макар скрити под придворна елегантност, обещаваха сила и уют. Ароматът на сандалово дърво и лавандула й припомни миналото. Прясно избръснатите му бузи блестяха примамливо. Само до преди няколко месеца тя го считаше за съвършеното олицетворение на благородна мъжественост и рицарство.

Защо сега изпитваше единствено желанието да освободи ръката си и да застане по-далече от красивия си кавалер? Къде останаха единствените по рода си чувства, които той беше събудил у нея още от първата им среща? София се опита да заговори нормално и да си възвърне поне част от онзи шеговит тон, който беше възникнал между тях в Нормандия.

— Май съм ви липсвала, сеньор!

— София! Как можете да се шегувате с ужаса, който преживяхме? Вашата баба се състари с години, щом пристигна вестта, че в нощта на бурята сте била изхвърлена през борда. Имате ли представа колко много хора ви обичат?

За съжаление те не й бяха достатъчни! София простена задавено и прехапа с все сила долната си устна, за да не заплаче. Колко жестоко и несправедливо беше, че тя бе проиграла тази скъпоценна любов и привързаност заради лъжите на един мъж, който нямаше чест и сърце!

— Простете! — Младият норманин видя мъката й и обвини себе си. — Не исках да ви укорявам. Разбирам, че дълго време не сте знаели какво точно се е случило. Преживяхте страшни неща и ви трябва време, за да ги забравите. Ще позволите ли да ви изведа в градината?

— Не, не! — София се мъчеше да се пребори с надигащата се паника. — Там е мама с Райън Фицджордж. Не искам да го виждам!

Джъстин д’Амонсек погледна красивата главица на гърдите си и отново се запита защо София упорито избягваше да го погледне в очите. Нещо в нея се беше променило. Когато се запозна с пристигналата от Англия внучка на лейди Елизабет, тя беше прелестна млада красавица, сигурна в себе си и в поведението си, винаги готова да кокетничи. И днес беше горда и прелестна, и по-красива отпреди. Но вместо предишното възхитително безгрижие тя излъчваше необяснима меланхолия, която го отчуждаваше от нея.

Защо не беше щастлива? Къде остана радостта й, че се е върнала след близките си? Къде остана привързаността, която се четеше в красивите й очи в Нормандия? Без съмнение преживяното я беше научило да се владее по-добре и да крие мислите си. Когато бяха заедно в Камбремер, тя също се отдръпваше от него, но днес не го правеше, с цел да го предизвика. Точно обратното, тя като че ли се боеше от него. Само от него или от всички мъже?

— Какво имате против Фицджордж? — Джъстин направи предпазлив опит да си изясни ситуацията. — Според мен той е способен рицар, отличава се с остър ум. Бих казал, че ми напомня за някого. Може би е незаконен син на благородник, когото съм срещал…

— Бих казала, че копелето е баща му — отговори София с толкова брутална яснота, че Джъстин вдигна вежди. — Простете… Не знам какво говоря. Не приемайте сериозно думите ми. Работата е там, че… аз съм отново вкъщи, но умът ми отказва да го приеме.

Последните думи бяха произнесени с такова отчаяние, че Джъстин д’Амонсек отново се укори за настойчивостта си. Понесен от чувствата си, той я заключи в прегръдката си и забрави придворната учтивост.

— Ти си си вкъщи, ангеле мой! Вече не е нужно да се бориш и да се отбраняваш. Имаш семейството си, имаш и мен — напомни й настойчиво той.

Красиви думи, изречени с впечатляваща искреност, но София изпита само раздразнение. Тя извърна глава и избягна целувката на Джъстин. Направи го толкова сръчно, че той объркано се запита дали жестът беше случаен или нарочен.

Норманинът я освободи от прегръдката си, но начинът, по който тя моментално отстъпи няколко крачки назад, би предизвикал подозренията и на най-големия глупак. Очите му незабележимо се присвиха.

— Имам чувството, че не държите особено на компанията ми…

София отбеляза връщането към скованата придворна учтивост и разбра, че му бе причинила болка. Трябваше да намали силата на удара. В крайна сметка той не беше виновен, че тя му е изневерила.

— Простете ми, Джъстин, исках да се изкача на Розовата кула. Трябва отново да намеря себе си, а това ми се удава най-добре горе, при розовия храст. Правех го още като малко момиче. Дайте ми време, моля ви!

Щом се качи на кулата, София видя ездача, който излезе от главната порта, мина покрай наблюдателниците, подмина и последния пост и зави към пъти, който водеше към селото Хоукстоун и после по течението на реката към падините на крайбрежието. Не беше нужно да напрегне очи, за да го познае. Сърцето веднага й подсказа кой си отиваше.

— Проклет да си, Райън Фицджордж! — изплака тихо тя и стисна ръце в юмруци. — Никога не те е било грижа какво чувствам, нали? За теб бях само средство за приятно прекарване на времето! Ще те мразя, докато умра! Можеш да бъдеш сигурен в омразата ми!

Лейди Лилиана чу дрезгавия шепот, но не разбра думите. Тя изкачи с лека стъпка последните стъпала към площадката на кулата и погледна дъщеря си, който стоеше до зъбера и се взираше в отдалечаващия се рицар. Майката не беше успяла да го задържи още поне няколко дни. Той прие само отпочинал кон и малко храна за из път.

— Не ми трябват скъпите неща, с които ме затрупвате — беше отговорил на предложенията й той. — Те само ще ме затруднят и ще ограничат свободата ми.

— Нима оценявате благодарността на семейство Хоукстоун като излишен товар? — бе попитала учудено тя.

— Споменавайте ме в молитвите си, когато се сетите — гласеше сериозният му отговор. — И помогнете на дъщеря си да загърби миналото. Предполагам, че ще я омъжите за норманския рицар?

— Досега съпругът ми отлагаше окончателното си съгласие — незнайно защо, лейди Лилиана му каза нещо, което беше премълчала дори пред София. — Той обича много най-голямата ни дъщеря, но не е сляп за грешките й. Освен това ние не сме кралско семейство, за да бързаме да омъжим дъщерите си. София вече е прехвърлила осемнадесетата си година, но според нас има достатъчно време, за да стане съпруга и майка.

— Убеден съм, че дъщеря ви ще бъде съвършената съпруга и майка, мадам — беше отговорил сдържано Райън. — Можете да се гордеете с нея.

В момента обаче лейди Лилиана нямаше основания да се гордее с прехвалената си дъщеря. Разкривеното от болка женско лице, което се обърна към нея, издаваше дълбоко наранена душа.

— Оставете ме сама, мамо! — помоли задавено София и бързо й обърна гръб.

— Защо си толкова тъжна? — попита нежно лейди Лилиана, като че не бе чула молбата й. — Не се върна щастлива в родния дом, детето ми.

— Така е — откровеният отговор я уплаши още повече.

— Не ми разказа всичко…

— Няма какво да ви казвам!

София изпъна рамене и се запъти към розовия храст. Ездачът вече беше само малка точица на хоризонта, следвана от облак прах, вдигнат от копитата на коня. Тя преплете пръсти и ги стисна с все сила. Иначе щеше да протегне ръце, за да го задържи.

— Тъгата ти има ли нещо общо с рицаря, когото отпрати толкова неучтиво? — попита проницателната майка. — Защо отказа дори да се сбогуваш с него?

— Той не държи да ме вижда… — пошепна София.

— Боя се, че ми дължиш обяснение.

— Чухте ли неговото обяснение?

— Той те извинява, както правят всички мъже, откакто си се родила. Но аз не съм мъж, детето ми!

София се изсмя истерично. Райън Фицджордж й бе показал, че тя далеч не е в състояние да омагьоса всички мъже на тази земя. Беше я изоставил с празни ръце и празно сърце.

Без да съзнава какво прави, тя протегна ръце и огледа дланите си. Те бяха загрубели от дългата езда без ръкавици и носеха следите от живота й в Ейлсбъри. Това бяха ръце на жена, която се беше трудила неуморно, и нямаха нищо общо с ръцете на благородната девица, която по цял ден бродираше и свиреше на лютня. Пръстенът стоеше като чужд на пръста й. Майката видя изражението на дъщеря си и тревогата й се усили, вместо да се разсее.

— Вече не съм малкото момиче, което не знае какво прави. Дайте ми време! За това помолих и Джъстин д’Амонсек. За бога, дайте ми време да стана отново предишната, мамо!

— Както искаш!

Макар и неохотно, господарката на Хоукстоун слезе от Розовата кула. Не защото беше победена, а защото знаеше, че нямаше смисъл да настоява. Засега София беше недостъпна.

Може би не биваше да позволи на Райън Фицджордж да си отиде. Макар че нямаше никакви доказателства, тя не можеше да се отърве от усещането, че проблемът на София можеше да бъде разрешен само с помощта на рицаря.

Глава 23

— Това е невъзможно!

Лилиана Хоукстоун изгледа втренчено съпруга си и радостта, че го вижда отново, отстъпи място на внезапен ужас. Рейнал де Камбремер също беше намръщен. И за него беше трудно да изпълни заповедта на своя крал и да наложи волята му в имението си.

Кралят беше разположил огромната наемническа войска във всички имения по крайбрежието. Там войниците непрестанно се тъпчеха и притесняваха местните хора, докато чакаха нападение на датчаните, които не пристигнаха и през август — не стига всичко ами и това сега. Лейди Лилиана изрече тази светотатствена мисъл с пределна яснота — разбира се, едва в усамотението на нощните покои, които споделяше с любимия си съпруг.

— Това ще предизвика бунт!

— Забравяш, че кралската войска се е разпростряла като язва по цялото крайбрежие — отговори кратко лордът. — Войниците са достатъчно, за да наложат кралските заповеди навсякъде. Той няма да търпи изключения. Знаеш, че приема всяко възражение като призив за бунт.

— Аз обаче няма да допусна реколтата ни да бъде изгорена, а купите сено — разпилени! — извика възбудено дамата. — И това само заради вероятността Кнут и датските му бандити да нападнат откъм Кукмер! Това е смешно! Ние сме добре укрепени и лесно ще се справим с датското нападение. Няма да позволя хората ни да умрат от глад през зимата. Те са англичани!

— Знам, знам…

Рейнал де Камбремер прокара ръка по челото си и отвори кожените каишки на ризницата си. Макар и изключително фино изработена, тя го притесняваше. Беше препускал към дома си като бесен и навсякъде го бяха посрещали със същите обвинения.

Както обикновено, жена му не се разпростря в приказки за кралската заповед. Бързият й ум потърси и намери решение.

— След смъртта на съпругата си Вилхелм е станал още по-упорит отпреди. Ще се наложи да му замажем очите с няколко купи сено. Най-добре да разрушим старите плевни край реката и склада на селото. Те и без това са изгнили и следващата пролет трябваше да бъдат изградени наново. След това ще приберем останалата реколта на сигурно място, и то колкото се може по-бързо. Старите пещери на саксонските бунтовници най-после ще ни свършат работа.

Съпругът й с усмивка се освободи от другите части на снаряжението си — обикновено при тази работа му помагаше паж, но поверителният разговор с дамата на сърцето му не позволяваше присъствието на трети човек. Макар че хората в Хоукстоун бяха лоялни и му се подчиняваха безпрекословно.

— Бях сигурен, че ще намериш решение — проговори сухо той. — Къде всъщност изчезна София? Едва успях да я прегърна и тя се скри някъде. Надявам се, че не я пускаш да се разхожда без компаньонка с онзи нормански красавец?

Спонтанната враждебност на лорда срещу Джъстин д’Амонсек не се беше уталожила и след завръщането на София. Норманският рицар беше станал жертва на гнева, който на първо място беше насочен срещу бабата на София. Старата дама все още не се беше примирила, че най-младият й син бе напуснал Нормандия, и правеше всичко да си възвърне поне децата му. Рейнал де Камбремер веднага беше открил почерка на майка си зад тайнствения годеж и засега упорито отказваше да даде съгласие.

Лейди Лилиана познаваше чувствата му, затова избра следващите си думи крайно предпазливо.

— София не флиртува с никого.

— Толкова по-добре. Този д’Амонсек не е за нея, казах ти го още щом го видях. Той я следи като кученце, а такава връзка не може да завърши добре.

— Ти ми обеща, че ще се съобразиш с желанието на София и няма да се проявиш като тираничен баща — напомни му меко Лилиана.

— Щом вече не флиртува с него, надявам се, че няма да има истински годеж — предположи оптимистично сеньорът и прегърна жена си, за да целуне красивия й тил. — Знаеш ли колко ми липсваше…

— Рейнал… — Лейди Лилиана се опита да върне мислите на съпруга си в правилната посока. — София е много променена. Не желае да напуска стаята си и откакто е отново в Хоукстоун, нито веднъж не съм я видяла да се засмее.

— Вероятно е проумяла, че е направила ужасна грешка. Знаеш колко е трудно за нея да признае собствения си провал.

— Ако нещата бяха толкова прости, нямаше да говоря с теб по този въпрос — въздъхна съпругата му. — Тя се е затворила в себе си. Опитах се да говоря с нея, но тя се направи, че не ме разбира. Има тайни и ги пази като съкровище.

— София? — Лордът не можеше да повярва. — Нима говориш за дивачето, което познавам? Преди можеше да четеш по върха на нослето й какво мисли!

Лейди Лилиана вдигна ръце в безпомощен жест и бързо ги отпусна.

— Това беше преди…

— Може би просто иска да се отърве от норманина? — предположи с надежда лордът.

— Не. Ако питаш мен, бедничкият й е напълно безразличен. Той я обожава, но тя не го забелязва.

— Подобно поведение не отговаря на характера й — изръмжа съпругът й с нарастващо безпокойство.

— Най-добре е сам да прецениш — посъветва го примирено лейди Лилиана.

Тя реши засега да не споменава името на мъжа, който беше спасил София. Дъщеря й никога не говореше за Райън Фицджордж, нито за обстоятелствата около спасението си. Сякаш искаше да го изличи от съзнанието си, да забрави, че някога е съществувал. Лейди Лилиана изпитваше дълбок подсъзнателен страх, който я караше да желае същото.

Още по време на първата вечеря със семейството си графът на Хоукстоун стигна до извода, че съпругата му по-скоро беше разкрасила положението. Джъстин д’Амонсек, седнал сред четирите му дъщери, бъбреше приятелски с Розалин и Мари-Роуз. Отговаряше на шегите на плахата малка Розалин и описваше на любопитния Брайън предимствата на бойния си кон. Само със София не можеше да намери обща тема за разговор.

Красивата му дъщеря седеше до баща си бледа, необичайно тиха и затворена в себе си. Само ровеше в яденето, не хапна почти нищо и не каза нито думичка. Семейството вече беше свикнало с необичайното й поведение и шегите прелитаха покрай нея, като че беше статуя. Даже когато единственият син на лорда отмъкна под носа й любимите й малинови тортички, за които по-рано щеше да се води война, тя не се възпротиви. Изобщо не излезе от дълбокия си унес.

Едновременно с това изглеждаше толкова неземно красива, почти прозрачна, че лордът за миг сподели съчувствието на жена си към влюбения нормански рицар. Кожата й блещукаше като прозрачен алабастър, меко извитите тъмни ресници хвърляха дантелени сенки върху високите скули. Детската закръгленост от последната година беше заменена от изкусителна женственост. Да, тя излъчваше такава силна чувственост, че баща й не знаеше дали да се гордее или да се ядоса.

— Искаш ли да се разходим малко навън? — покани я той след вечерята.

София кимна мълчаливо и се подготви за предстоящия разпит. Бащата я преведе, без да бърза, през облените от лунна светлина алеи на вътрешния двор, който с многобройните пейки, скулптури и фонтани все още носеше следите на римските предци на съпругата му. София без усилия изтълкува това като опит да спечели време и да подреди мислите си. Тя вдъхваше дълбоко аромата на меката лятна нощ и наблюдаваше баща си отстрани. Той я познаваше, но и тя четеше мислите му. Той беше говорил с майка й и сега искаше да чуе от нея ясни отговори, които да разсеят съмненията му.

Е, и без това беше време да вземе решение. След онази сутрин преди два дни тя знаеше, че периодът на привидно спокойствие е отминал. Изумена от собствената си страхливост, тя беше направила всичко, за да избяга от действителността, но сега трябваше да се изправи лице в лице с фактите, колкото и да не й се искаше.

Въпреки това й беше трудно да се реши. Фактът, че Райън Фицджордж я беше използвал и изоставил с такова равнодушие и пренебрежение, й причиняваше неописуема болка. Грижовното присъствие на Ауди, постоянните й самообвинения и преданото й послушание бяха допълнителни фактори, които не й позволяваха да забрави.

Тя беше страдала толкова дълго от мисълта, че е причинила смъртта на придружителите си, та сега самото им съществуване представляваше постоянно напомняне за безсърдечното мълчание на Райън. Той изобщо не се интересуваше какво мислеше и чувстваше тя. Всеки път, когато тя беше готова да забрави всичко, мисълта за това последно, най-страшно предателство не й даваше мира.

Мълчанието между бащата и дъщерята се проточи безкрайно. Накрая лордът взе думата.

— Благодарен съм на небето, че се върна при нас жива и здрава, София-Роуз. Не виждам смисъл да ти отправям укори, защото ти и сама знаеш, че с това прибързано пътуване извърши ужасна грешка… Въпреки това намирам, че трябва най-сетне да поговорим за някои неща…

София го прекъсна с решителен жест.

— Вие не можете да ме укорите повече, отколкото аз сама се укорявам, папа — отговори учтиво тя. — С непростимото си лекомислие изложих на опасност живота на хората, които ми служеха.

— Нима обвиняваш себе си за падането на мачтата? — попита смаяно бащата. — Каква глупост! Ти не си капитан. Той трябваше да прецени по-добре какво рискува, като тръгва на път в такова време.

— Капитанът посмя да прекоси Ламанша само защото баба отстъпи на настояванията ми и му даде много пари.

— Мъж, който позволява да купят отговорността и ума му, не заслужава да бъде защитаван! — изръмжа раздразнено бащата. — Ако те обвинявам в нещо, мое дете, то се отнася до младия мъж, когото ни доведе от Нормандия.

— Джъстин? О, божичко! — София не можеше да повярва в бързата смяна на темата.

— Точно за него говоря — каза още по-рязко лордът. — Сигурно си наясно, че уважаваната ми майка няма никакво право да ти избере съпруг. Ти ни разочарова горчиво, като не си направи труда да обсъдиш предварително с родителите си на кого ще дадеш ръката си.

София се изчерви. Обвинението беше много тежко. Най-вече защото междувременно самата тя беше разбрала колко незрели и повърхностни са чувствата, които в Нормандия беше смятала за любов.

— Аз не съм дала ръката си, папа. — Тя се опита да заглади малко грешката си. — Още в самото начало обясних на сеньора, че трябва да поиска вашето съгласие, а не само бабиното. Иска ми се да си беше останал в Нормандия.

— Нима му отричаш правото да научи нещо повече за съдбата на жената, на която е оказал честта да я избере за майка на синовете си? — учуди се бащата.

— Помолих го да изчака писмото ми и очаквах той да уважи молбата ми дори да бях намерила смъртта си — отговори почти сърдито София. — Като е дошъл тук, той само ви е причинил допълнителна мъка, без да е в състояние да ме върне.

— Много си строга към мъжа, който те обича.

Изведнъж лордът се озова в учудващата ситуация да защитава младия рицар, когото не одобряваше.

— Вероятно си прав — призна изненадващо дъщерята. — Той заслужава нещо по-добро от едно непостоянно момиче, което зад гърба му говори лошо за него. Аз съм виновна, че всичко стана толкова сложно. Аз съм своенравна и глупава.

Рейнал де Камбремер вдигна изненадано вежди. Колкото и да обичаше най-голямата си дъщеря, знаеше, че самопознанието не беше от силните й страни.

— Не би било зле да ми обясниш това малко по-точно, мила — помоли меко той.

София притисна длани в корема си и пое дълбоко въздух. След това вдигна лице и бащата видя върху него спокойствие и решителност на благородна дама.

— Аз не мога и няма да се омъжа за Джъстин д’Амонсек, татко. Защото чакам дете.

Думите й бяха последвани от тишина, в която всеки шум на нощта отекваше с пронизваща яснота: тихото шумолене на някакви насекоми в грижливо подрязаните букови дръвчета, плясъкът от крилете на нощна птица, далечният смях на сестрите й и равномерното плискане на мраморния фонтан. Времето спря и тя не можеше да прави нищо друго, освен да наблюдава бурите, които бушуваха по лицето на баща й и стягаха все по-силно челюстните му мускули.

— Кажи, че това не е вярно! — извика той и в гласа му имаше такава мъка, че тя изпита съжаление към него. — Не бива да си правиш с мен такива злокобни шеги!

— Защо смяташ, че искам да удължа списъка на греховете си с такава грозна лъжа? — попита едва чуто София. — Не съм чак толкова безсърдечна, че да се шегувам с подобно нещо. Знам какво причинявам на родителите си, но вече няма съмнение. Вече минаха два месеца, откакто не кървя.

— Кой?

София потръпна. Авторитетът на баща й, който досега беше изпитвала на гърба си твърде рядко, беше много силен. Дали щеше да разбере какво беше преживяла дъщеря му? Какво беше извършила?

Да, родителите й бяха нежно привързани един към друг, но щяха ли да разберат онази съдбоносна, страстна привлекателна сила, която я беше тласнала в обятията на предопределения за нея мъж въпреки строгите правила на приличието? Неустоимия водовъртеж от физическа привлекателност и предопределена съдба, който я бе хвърлил в краката на Райън Фицджордж!

— София-Роуз де Камбремер, ти ще ми отговориш веднага кой е безчестният негодник, който те е насилил, или…

— Не, не! — Тя сложи нежната си ръка върху стиснатия юмрук на баща си и със страх усети колко силен беше гневът под трудно овладяната повърхност. — Вие ме разбрахте погрешно, папа. Никой не ме е насилил.

Простото обяснение окончателно извади от равновесие лорд Хоукстоун. Едновременно с това той започна да преодолява шока и умът му заработи трескаво.

— Как се казваше мъжът, който те е спасил след корабокрушението и те е закрилял, докато си възвърнала паметта си?

София се поколеба. Но тъй като майка й вече познаваше този мъж, нямаше смисъл да го крие.

— Казва се Райън Фицджордж, но всъщност е…

Тя не успя да принизи Райън до онази привидна незначителност, в която много искаше баща й да повярва. С чувствителността, която проявяваше към хората, които обичаше, Рейнал де Камбремер беше разбрал още при първата случайна среща с Райън Фицджордж в Уинчестър, че трябва да запомни името и лицето на младия мъж. Зад думите му беше усетил настойчивост, която сега беше получила логичното си обяснение.

— Тази безсъвестна свиня! Ще го науча аз него! Как е посмял да се докосне до дъщеря ми…

— Велики боже, какво става? Виковете ти се чуват чак в къщата!

Лейди Лилиана дотича по алеята и още първият поглед към бащата и дъщерята й показа, че разговорът не беше изяснил нещата. София изглеждаше неочаквано развълнувана, загрижена, и в същото време войнствена, агресивна. За разлика от нея баща й имаше вид, като че беше препускал в луд галоп и се беше блъснал в неочаквано препятствие.

— Не е редно да употребяваш тези думи по адрес на един гост в дома ни — майката се опита да заглади напрежението между двамата.

— Какъв гост? — изръмжа сърдито лордът. — Колко съжалявам, че не си бях тук, когато онзи нещастник се е осмелил лично да доведе дъщеря ни…

— Сеньор, умолявам ви!

София изпита съжаление към майка си и тихо изясни недоразумението.

— Виж, татко не говори за Джъстин д’Амонсек…

— Така ли? — Търпението на лейди Лилиана беше подложено на жестоко изпитание. — Кой тогава си е навлякъл гнева на баща ти? Кой е заслужил тези грозни думи?

— Фицджордж! — ревна мъжът й с увереност, която вземаше незнайно откъде. — Негодникът е направил дете на дъщеря ни!

— Не, това не е… О, божичко!

София наблюдаваше смазаните си родители и се бореше с абсурдното желание да избухне в истеричен смях. Като дете често се беше питала дали има нещо на този свят, което би могло да извади от равновесие тези два монумента. Сега вече знаеше. Знаеше също, че на света има един-единствен човек, който в този момент би могъл да вразуми баща й, за да не извърши нещо, за което по-късно ще съжалява.

— Няма да допусна Райън Фицджордж да бъде въвлечен в тази бъркотия, мамо — обърна се тя към лейди Лилиана с такава категоричност, че дамата се смая още повече. — Каквото и да се е случило, то е единствено моя работа.

— Ще го изправя пред съда на краля! — изрева лордът, макар и значително по-тихо отпреди. В гласа му имаше студена решителност, която уплаши София. Тя знаеше, че влиятелният й баща притежаваше достатъчно власт, за да навреди на Райън. Това трябваше да бъде предотвратено на всяка цена.

— Ако непременно трябва да укротите гнева си, като изправите някого пред кралския съд, заемете се с Хуго де Броуард — предложи тя и сама се учуди как можеше да говори толкова спокойно.

— Как смееш да… — започна лордът, но София не му позволи, да я прекъсне.

— Де Броуард е много по-добра цел за поход срещу несправедливостта и коварството! Райън Фицджордж е най-младият син на починалия барон Ейлсбъри. Де Броуард е отстранил баща му с отровено вино, за да си присвои имението на брега на Солент и пристанището на Хайт, макар че няма никакви права върху тях.

— Джордж Одсток, барон Ейлсбъри? — В гневния поглед на лорда се появи замисленост, но той все още не можеше да се овладее. — Знаех си, че съм виждал някъде това лице. Той беше един от саксонските заложници в Руан. Мрачен момък, който се отличаваше с достойни за съжаление маниери и лошо настроение. Доколкото си спомням, кралят го обезщети с богата наследница.

— Хубаво обезщетение — с норманка! — изсъска София. — Възможно ли е след толкова години на острова все още да не познавате саксонските благородници, папа?

Лилиана де Камбремер се отпусна на най-близката мраморна пейка и реши, че бащата и дъщерята трябва да продължат с премерването на силите, докато бурята поутихне. Първо, защото в много отношения София имаше право, и второ, защото дъщеря й най-сетне беше възвърнала старата си жизненост и сила.

— Не си ти тази, която ще ми каже какво се върши в тази страна, момиче! — изръмжа лордът. — Фицджордж! Защо, за бога, не носи името на баща си? И къде е бил през цялото това време? Защо предоставя наследството си на Уинчестърския шериф, вместо да потърси правата си? Какво го е накарало да се нарече Фицджордж?

София се опита да отговори задоволително поне на част от въпросите.

— Напуснал е Ейлсбъри като младеж и се е отказал от името си, защото е мразил и презирал баща си. След като норманската му майка избягала с най-големия син, безпомощното кърмаче останало във властта на човек, решен да заличи всяка капка от чуждата му кръв. Баронът се опитал да направи момчето саксонец с насилие и побоища. Щом синът се научил да се отбранява, избягал от бащиния дом, но злото вече било станало. Баща му се погрижил младият мъж да намрази всяка проява на човешко чувство. Ако Райън притежава нещо като чувства, това е единствено някаква изкривена форма на чест. Тя му забранява да иска нещо, което не е завоювал със собствени сили. Той отрича всяка връзка с Ейлсбъри.

— Защо, по дяволите, се е върнал отново в родния си дом?

— Нима мама още не ти е разказала подробностите около приключението ми? Шерифът го постави пред избор: или да влезе в отряда му, или да бъде обесен. Направи го капитан на крепостта, след като Райън уби предшественика си в честен двубой. Когато де Броуард и хората му ни заловиха, нямахме представа накъде са тръгнали.

— Значи той е и убиец…

София не можеше да позволи това.

— Той се би заради мен.

Лорд Хоукстоун излая като някое от ловните си кучета.

— И това ти хареса, нали? А след това възнагради победителя!

При тези обидни думи и майката, и дъщерята извикаха възмутено.

— Ще видим дали негодникът умее да се бие! Ще се наложи да му поискам сметка. — Лордът изобщо не обърна внимание на двойния протест. Той посегна неволно към колана си, където висеше скъпоценният му меч, но не намери нищо. Пък и как би могъл — по това време на деня и в собствената си градина! София видя движението и застана плътно пред него, като го обгърна в аромата на рози, на който ухаеха одеждите и къдриците й.

— Ако посмееш да го предизвикаш — проговори тя с острота, която му направи дълбоко впечатление и го обърка, — аз ще замина за Камбремер и никога вече няма да се върна в тази къща.

Тя се завъртя рязко и се отдалечи. Изправена, горда, всяко движение изпълнено с омагьосваща грация, непоколебима.

— Няма да го направиш! — изохка Рейнал де Камбремер и се отпусна смазан до съпругата си на мраморната пейка.

— Съмняваш ли се, че е способна на това? — Лейди Лилиана нежно помилва устните му с върха на пръста си. — Би трябвало да я познаваш по-добре. Тя е своенравна и дебелоглава също като баща си.

— Защо не задържа негодника, когато я доведе? Защо не го хвърли в най-черното подземие? — В отчаяно търсене на виновник лордът се обърна към най-близката жертва.

Лилиана не можа да понесе подобно отношение и отговори със справедливо възмущение:

— Да го хвърля в затвора от благодарност за това, че е спасил дъщеря ни? Нали всички щяха да ми се смеят!

— Какво я е прихванало? Дали причината е в корабокрушението? В удара по главата? Имаш ли впечатление, че не е съвсем здрава?

— Тя е нещастна, но това не е болест, скъпи мой!

Лилиана уморено облегна глава на силното рамо на мъжа си. И тя полагаше огромни усилия да подреди мислите в главата си. Всъщност поведението на София допускаше само едно заключение — но то беше смайващо!

— Веднъж ти ми каза, че трябва да й намерим мъж, който има нерви от стомана и ще съумее да изправи срещу нея волята на цяла армия — припомни си тя един отдавнашен разговор. — Боя се, че тя е намерила този рицар без наша помощ.

— Нима мислиш, че тя обича този негодник? Господи, каква бъркотия! Ами ако сега започне на всеки два месеца да ни изпраща в къщата по един рицар, който да се прави на глупак заради нея?

Лейди Лилиана въздъхна угрижено.

— Не съм сигурна. Знам само, че трябва да стане чудо, за да се справим с тази бъркотия.

Лордът на Хоукстоун не намери какво да отговори.

Глава 24

— Божичко, колко е вълнуващо! — въздъхна Розалин де Камбремер, докато гледаше как сестра й четкаше буйната си коса. — Кога ще се ожените? Снощи татко беше побеснял от гняв, нали? Не му е приятно, че го поставяш пред свършен факт. Но аз те разбирам. И аз бих постъпила така!

София слушаше бъбренето на звънкото гласче, но не вникваше в смисъла на думите. Розалин беше единствената от четирите сестри, която беше наследила цветовете на майка си: нощно черна коса и теменуженосини очи. Макар и почти седемнадесетгодишна, тя беше слабичка, с плосък бюст, дете, което гледаше света с огромни замечтани очи и от седмици насам имаше в главата си само едно: Джъстин д’Амонсек!

— Ти изобщо не ме слушаш! — оплака се сърдито сестра й. — Те се карат заради теб, нали?

— За кого говориш? — София отпусна четката.

— За родителите ни, разбира се! Татко излезе рано-рано да язди, а сега гони младите рицари и пажовете по площадката за упражнения, като че иска да им извади душиците.

— А какво прави мама?

— Скрила се е в стаята с билките. — Както обикновено, Розалин беше точно информирана. В отсъствието на София тя беше играла ролята на най-голямата сестра и сега беше наполовина облекчена, наполовина тъжна, че бе изгубила важната си позиция.

Днес обаче тя се пръскаше от любопитство. Трябваше най-сетне да узнае какво се беше говорило снощи в градината. Майка й отказваше да каже и дори бавачката Гитра се преструваше, че не знае нищо. Ала настроението в къщата беше като пред буря и всички бяха убедени, че предстои да се случат много важни неща.

— Говорили сте за твоята сватба, нали? — Розалин трябваше да научи истината от сестра си, колкото и да беше болезнена за нея.

Трудно осъществимо намерение, защото след завръщането си в родния дом София беше много променена. Затворена, мълчалива, винаги заета с някакви тайнствени мисли, тя не реагираше на опитите за възстановяване на старото доверие. Розалин често си мислеше, че по-скоро би могла да завърже приятелство с някое абсолютно непознато момиче.

Днес обаче София реагира учудващо бързо на молбите на сестра си и красивата й, бледа уста се изкриви в усмивка.

— Няма да има сватба, Розалин.

— Ти го отпращаш? — В очите на момичето блесна ужас.

— Той ще си отиде сам, когато узнае — отговори тъжно София. — Мисля, че чаках твърде дълго. Днес ще говоря с него и ще му кажа цялата истина.

— Но ти го обичаш! — възпротиви се Розалин и добави въпросително: — Или поне всички така смятахме…

— И аз го вярвах, сестричке. Но тогава нямах понятие какво е любов.

— Това няма да му хареса. — Момичето мислеше единствено за гордостта на отблъснатия рицар. — Той говори само за теб. Когато се шегува с нас, го прави единствено, за да му говорим за теб. Как можеш да му причиниш това? Той ще те намрази!

— Това би било най-доброто — отговори София едва ли не зарадвано. — Така ще ме забрави по-лесно. Не искам да страда.

Розалин беше ужасена от тази коравосърдечна тактика.

— Държиш се отвратително! Никога не бих помислила, че можеш да бъдеш толкова безсърдечна! Толкова студена и равнодушна!

София отговори със странна, плашеща усмивка, която Розалин не можеше да разбере. Тя стана от столчето пред високото огледало и подреди полите на зелената туника, която беше облякла над долна рокля от фино изпреден естествено бял лен. Разпуснатите коси падаха над изисканата одежда във всички разцветки на слънчевия залез.

— Би могла да проявиш поне малко приличие и да изглеждаш тъжна — извика подире й Розалин, когато София се запъти към вратата. — Ти си ни станала чужда, знаеш ли това?

София постоя за миг с наведена глава, после погледна сестра си през рамо, но всъщност гледаше през нея.

— С радост бих го променила, стига да можех, Розалин. Но се боя, че съм станала чужда и на себе си.

Тя излезе от стаята, преди по-младата да е успяла да възрази, и тръгна да търси Джъстин д’Амонсек. Намери норманския благородник в ограденото място, където тренираха младите жребци. Облечен в панталон за езда и къс жакет, с разрошени коси и доволното изражение на мъж, който се е справил успешно с тежкия физически труд, днес Джъстин изглеждаше необичайно млад и естествен.

— Не знаех, че трябва да плащате за гостоприемството ни на площадката за яздене, сеньор — София се опита да се пошегува, но не успя да скрие изцяло предателското треперене в гласа си.

Норманинът се поклони с придворната елегантност, която толкова я беше възхищавала в Руан и Камбремер, а сега я оставяше напълно равнодушна.

— Щом ме търсите, имам право да предположа, че мълчанието между нас свършва. Прав ли съм, госпожице София?

Младата жена отбеляза сдържания тон, официалното обръщение, скованата дистанция. Явно Джъстин също беше мислил за връзката им.

— Аз ви обидих — заговори тихо тя. — Списъкът на грешките ми е предълъг, но трябва да ми повярвате поне в едно: че никога не съм имала намерение да ви причиня болка. Откакто си взехме сбогом в Нормандия, се случиха твърде много неща. Между нас имаше клетва и аз трябва да ви призная, че тя бе нарушена от моя страна. Вече не сте обвързан с думата си. Няма извинение за онова, което извърших, но може би един ден ще намерите сили да ми простите.

— Ти вече не ме обичаш.

Джъстин д’Амонсек произнесе тези думи просто и ясно, по начин, който изключваше всяко съмнение, фино изрязаното му лице придоби острите черти на мъж, който се стреми да се овладее и се старае да го скрие.

— Нямах представа какво е любовта. Нищо повече не мога да кажа в своя защита.

— Какво друго може да бъде, освен преданост, привързаност, уважение и хармония между двама души, които са определени един за друг според произхода, темперамента и заложбите си? — попита той с видимо възмущение.

— Това е прекрасно описание на съвършеното приятелство, но няма нищо общо с любовта — отговори просто София.

— Значи си намерила у Фицджордж онова, което напразно си търсила у мен. Прав ли съм, София? — попита гневно мъжът.

— Откъде… — Тя млъкна, но издайническата червенина по бузите й каза всичко.

— Да не мислиш, че не видях как те гледаше той: както умиращ от глад гледа парче хляб! Оттогава чакам най-после да събереш смелост и да ми кажеш онова, което очите ти отдавна ми разкриха. Той не те заслужава и ти го знаеш. Баща ти не ме иска, макар че съм нормански граф и от най-добро семейство. Смяташ ли, че би се съгласил да те омъжи за някакъв си авантюрист с жалкия морал на уличен котарак? Та той просто ще го стъпче под ботушите си и всеки честен мъж ще прояви разбиране към такава постъпка!

София го гледаше ужасено. Не беше подозирала, че зад безупречната фасада на младия рицар се крие толкова наранена мъжественост. Той беше бесен и я обвиняваше в предателство.

— Съжалявам — проговори тихо тя, без да си прави труд да коригира оценката му за Райън. В такъв момент от него не можеше да се очаква справедливост.

— Това е твърде малко, за да остана! — отвърна студено Джъстин.

— Знам — кимна София и му протегна ръка. Смарагдът, спасен от нея с толкова усилия, искреше на лунната светлина. — Желая ви с цялото си сърце един ден да намерите жена, която да ви покаже разликата между приятелството и любовта, Джъстин д’Амонсек!

В първия момент той беше готов да хвърли пръстена пред краката й, но явно реши да си спести този театрален жест. Прибра го в джоба си, поклони се кратко, врътна се и се запъти с бързи крачки към къщата.

— Леле майчице! Браво, детенцето ми! Как можа да нараниш толкова дълбоко този самодоволен пуяк?

— Гитра!

София се обърна и се озова лице в лице с бавачката си, която стоеше зад нея в сухата трева с доволна и отчасти подигравателна усмивка на пълното, червенобузо лице. Старата саксонка, която заедно с лейди Лилиана беше оказала най-голямо влияние върху оформянето на София като личност, явно не я укоряваше за развалянето на годежа. Точно обратното, изглеждаше странно развеселена и младата жена усети как голяма част от напрежението и отчаянието я напуснаха.

— Е, какво ще правиш сега, малката ми? — осведоми се Гитра, хвана я под ръка и я поведе към оградата.

— Мама е говорила с теб, нали? — Този въпрос не се нуждаеше от отговор, затова София продължи: — Иска ми се да не бях й създавала такива грижи…

— Е, мисля, че е по-добре да си жива и да ни създаваш грижи, вместо да се беше удавила и да тъгувахме за теб — отговори сухо старата бавачка. — А ако питаш мен, момиче, аз съм доволна, че отпращаш норманина. Той не е истинският за теб. Ти си наследила лудата кръв на родителите си и мъж, който търпи капризите ти и няма да се разсърди, ако му затвориш вратата на покоите си, може да те направи само нещастна.

София се изкиска развеселено.

— Според мен това, което каза, противоречи на правилата за приличие и почтеност, на които си ни научила.

Гитра си остана все така спокойна.

— Ти вече си излязла от групата на почтените девици, моето момиче. А що се отнася до твоя почтен рицар, който изчезна така бързо…

— Почтен ли? — София издаде звук, който беше нещо средно между стон и хълцане. — Ти си единствената, която смята, че той има повече морал от уличните котараци, мила моя.

— Не се притеснявай от думите на засегнатия мъж, детето ми. Факт е, че Фицджордж те доведе вкъщи веднага щом узна коя си в действителност. И го направи против волята ти.

Само бавачката й притежаваше таланта да проникне до дъното на душата й без церемонии. София престана да отрича.

— Сигурно звучи детински, но ми се струваше, че е по-добре да бъда мъртва за всички вас, отколкото да си дойда и да призная провала и слабостта си. Вярвах, че съм причинила смъртта на много хора от Хоукстоун, и в началото приех последвалите събития като справедливо наказание за греховете си.

— И изпита някаква слабост към спътника в това приключение, така ли?

— Нямах представа за съществуването на тези чувства, Гитра — отговори едва чуто София.

— Леле майчице! — Това беше любимото възклицание на старата бавачка. — Знам, че децата гледат на родителите си по много странен начин, но ти си живяла цели осемнадесет години в тази къща и не може да не си видяла рядката, изключителна страст, която свързва двама души, определени от небето един за друг!

— И тези двама души едва не се хванаха за косите заради мен!

— Да, но ще се помирят въпреки грешките ти. Няма за какво да се тревожиш. Те знаят какво правят — обясни с усмивка старата саксонка. — По-добре ми кажи ти какво ще направиш за своята любов.

— Нищо не мога да направя. Него не го е грижа какво мисля и чувствам — отговори с болка София. — Аз го мразя. Радвам се, че се махна.

— Така значи… — промърмори многозначително Гитра.

София си спомни обвиненията на Розалин и потръпна. Тя беше нарекла голямата си сестра студена и безсърдечна, отвратителна. Думи, които самата тя беше употребила, за да нарани Райън Фицджордж, човека, когото искаше да намрази. Възможно ли беше Райън да беше предизвикал и подклаждал ожесточението й с трезва пресметливост? Дали й беше дал да гълта от същото горчиво лекарство, което тя бе предложила на Джъстин д’Амонсек? Цветът се отдръпна от лицето й и тя се улови за ръката на Гитра.

— Не, не се радвам, че той си отиде, а омразата ми е само жалка лъжа — призна с болка тя.

— Шшт! — Бавачката помилва сгърчените пръсти върху ръката си. — Опитай се да направиш баща си свой съюзник!

— Татко? — София избухна в смях, който прозвуча като стон. — Ще се радвам, ако мама успее да го възпре от похода на отмъщението, който планира. За себе си не се надявам на нищо. Ако Райън Фицджордж изпитва нещо към мен, то е желание, а не любов. Никой не го е научил да обича. Той знае само как да поставя личната си гордост над желанието. Не можем да го оценяваме с обикновените критерии.

— Леле майчице! — Гитра запази за себе си последната дума и много от мислите си.

Може би тя млъкна и заради това, че господарят на Хоукстоун излезе от обора и се запъти към тях с дълга крачки, мрачен като надигаща се буря.

— Добър ден, папа! — София направи реверанс като послушна дъщеря и сведе очи.

— Не бива да я притеснявате — обади се предупредително бавачката. — Това е много лошо за нея в сегашното й състояние!

Сеньорът изръмжа недоволно.

— А кой се е загрижил за моето състояние?

— То ще се подобри, щом приемете, че вече не съм дете, а възрастна жена — отговори София с тихо достойнство, което накара и бащата, и бавачката да я погледнат с уважение.

— Добре, добре… — Лордът се покашля и учтиво предложи ръката си на най-голямата си дъщеря. — Тогава елате с мен в къщата, госпожице София, защото бих искал да чуя мнението ви за посланията, които пристигнаха днес от двора. Останах с впечатлението, че те ще представляват интерес и за вас.

София и бавачката си размениха бърз поглед, но нито една от тях не направи опит да зададе допълнителни въпроси. Очевидно бяха дошли новини, които не можеха да бъдат разисквани в двора за конете.

Глава 25

Пътниците от имението Хоукстоун, които пристигнаха в Глостър под проливния дъжд, бяха между многото други, които се стичаха в кралския двор от всички части на страната. За разлика от по-малко щастливите обаче им бе оказана честта да получат квартира в кралския замък. Лилиана де Камбремер надзираваше лично разтоварването на колите и само след няколко часа подреди просторните, но не особено елегантно мебелирани помещения, които им бяха отредени, с донесените от Хоукстоун килими, възглавници и столове.

София седеше пред мангала, напълнен с дървени въглища, и масажираше вледенените си пръсти. Без да говори, тя наблюдаваше майка си, която беше потопила нажежена желязна пръчка в стомничка с подправено вино, за да го затопли, фин аромат на чуждоземни билки се издигна от стомната и изпълни помещението. Пътуването до Глостър й се беше сторило безкрайно и тя все още не можеше да повярва, че беше свършило. Сетивата й реагираха забавено и като упоени на новата обстановка.

За разлика от сестра си, Розалин, която за първи път беше получила позволение да придружи родителите си в кралския двор, си бе възвърнала почти изцяло радостта от живота, която бе загубила с отпътуването на Джъстин д’Амонсек. Тя беше обсипвала София с обвинения и бе хвърлила в ужас родителите си с пламенното желание да постъпи в манастир, защото била убедена, че никога, никога вече няма да изпита дори мъничко любов към някой мъж.

Сега обаче тя се носеше като вихър от един прозорец към друг, шумолеше с полите си и се опитваше да различи нещо през дебелите зелени и бели стъкла. Замъкът беше построен на високо и в ясни дни гледката беше прекрасна. Но дори днешният студен и дъждовен ден не беше в състояние да угаси въодушевлението й.

— Не би ли могла да седнеш, вместо да хвърчиш из стаята като подплашен врабец? — попита укорително майката.

— Твърде съм развълнувана — призна обезоръжаващо Розалин. — Не мога да разбера как можеш да седиш толкова спокойно, София! Сигурна съм, че на света няма друг толкова разкошен замък. Как мислите, маман, дали принцовете ще присъстват на тазвечерния банкет?

— Дано господ ме дари с търпение. — Майката извъртя очи. — Колко пъти ми зададе този въпрос през последния половин час? Отговорът е същият като преди: не знам. Хайде, пийни малко от виното, за да се успокоиш най-после. Вземи пример от София!

— Наистина ли ме съветваш да го направя?

Думите бяха произнесени с такава подигравка, че господарката на Хоукстоун се отпусна уморено на най-близката пейка и огледа двете си големи дъщери с неприкрито изумление. Гитра беше останала в Хоукстоун с Брайън и двете по-малки момичета и лейди Лилиана неволно се запита какво ли щеше да каже в този момент енергичната й бавачка. Как да се справи с едно момиче, което беше реагирало невъзпитано и дразнещо, но в същото време обезоръжаващо честно?

— По-добре да не взема пример от мен — обади се в това време София и спаси майка си от неприятното положение. — Ела с мен, Розалин. Трябва да разопаковаме багажа. Ако се появиш довечера с измачкана рокля, със сигурност няма да направиш добро впечатление на принц Руфъс и принц Хенри.

Двете млади жени изчезнаха в съседната стаичка, където щяха да спят заедно в голямото легло. Докато отваряха сандъците, Розалин забеляза, че сестра й често масажираше слепоочията си, а в средата на челото й се беше вдълбала отвесна бръчица.

— Глава ли те боли?

— Страх ме е — призна София. — Не ме питай защо, но имам неясното чувство, че много скоро ще се случи нещо страшно.

— Какво още може да се случи? Не беше ли достатъчно страшно, че трябваше да изгорим купите сено и да унищожим реколтата…

— Млъкни! Намираш се в кралския палат. Има неща, за които е по-добре да не се говори. Дори в Хоукстоун пазим тайната, или искаш татко да си има неприятности?

Розалин изкриви лице.

— Естествено не, как можеш дори да си помислиш подобно нещо? Макар всички да смятат, че съм още дете, аз не съм нито безчувствена, нито глупава, нито…

София потисна един стон. И постоянното повторение не я правеше неуязвима срещу скритите обвинения на Розалин. Всеки спор със сестра й рано или късно завършваше с обвинения, че тя бе отхвърлила норманския рицар, когото малката продължаваше да обожава с моминска пламенност.

— Не се съмнявам нито в способностите ти да чувстваш, нито в здравия ти разум. Но някой ден сама ще установиш, че пътищата на сърцето невинаги са разумни и почтени. — София отчаяно се опитваше да запази търпение. — Желая ти никога да не ти са налага да избираш между сърцето и гордостта.

— Някой ден! — възмути се момичето. — Не е нужно да чакам този незнаен ден. Още сега мога да вярвам на сърцето си.

София погледна сестра си с болка.

— Щеше ли да бъдеш по-доволна, ако Джъстин беше останал с мен? Твърдиш, че той означава много за теб, а искаш да го виждаш с мен! По-скоро би трябвало да се радваш, че го освободих.

— Щях да се радвам повече, ако беше престанала постоянно да ми навираш под носа благородството си — отговори сухо Розалин. — Щеше да ми бъде достатъчно поне веднъж да признаеш, че не си голямата, умна сестра, за каквато се мислиш.

София се почувства победена. Сестра й защитаваше интересите на Джъстин като опитен адвокат. Но с каква цел? Той беше изчезнал от живота й и двамата никога вече нямаше да се срещнат. Колкото по-скоро го забравеше, толкова по-бързо щеше да се върне отново към предишната си веселост и безгрижие.

Едва доловимото потръпване, което от няколко дни усещаше в леко заобления си корем, й напомни с безмилостна увереност, че Розалин имаше право. Тя отдавна не беше съвършената София-Роуз де Камбремер, която можеше да ходи с гордо изправена глава и да дава съвети на другите как да живеят. Първо трябваше да се опита да прикрие последствията от собствените си грешки. Подозираше, че баща й иска да използва посещението в двора, за да свърши своята част от работата. Боеше се, че той ще й избере подходящ жених, без дори да я попита за мнението й, за да избегне скандала.

Колкото и да се бунтуваше срещу тази възможност, дълбоко в душата си тя се боеше, че енергичният й баща щеше да я победи в момент на слабост. Откъде да вземе сили, за да се бори за себе си и за новия живот в утробата си, като постоянно изпитваше желание да се скрие и да плаче за нещастната си любов? За Райън, който упорито отказваше да я обикне.

— Извинявай! — Бурната прегръдка на Розалин едва не я събори на пода. — Знам, че съм едно зверче. Ти си имаш достатъчно тревоги и без моите глупави обвинения. Сигурно се боиш, че мъжът, който спаси живота ти, е непознатият обвинител, който предизвика Хуго де Броуард да излезе срещу него в този драматичен двубой? Казват, че шерифът имал повече врагове, отколкото живеели по брега на Хайт. Всеки от тях би могъл да загуби търпение, защото кралят досега не е предприел нищо срещу коварството му.

— Защо пак ме питаш за неща, които и аз самата не знам? — оплака се София и енергично се зае да разопакова багажа си.

Розалин вдигна рамене и позволи на сестра си кратка почивка. С това обаче само й даде време да се замисли за събитията, които бяха довели семейството им в Глостър. След като посланията от двора, които баща й беше получил само преди няколко седмици, донесоха първите слухове за така наречената божия присъда, София не спираше да размишлява върху загадката.

Някакъв безименен рицар отишъл при краля и обвинил Хуго де Броуард в най-страшни престъпления, но не могъл да даде доказателства за твърденията си. Вместо това предложил собствения си живот, за да докаже правотата си. Затова поискал от краля да обяви двубой на живот и смърт.

В посланията не се споменаваше нито името на рицаря, нито се даваха подробности за личността му. Въпреки това София още от първия миг беше убедена, че го познава. Тя знаеше с абсолютна сигурност, че Райън Фицджордж изпитваше към Ейлсбъри и нещастния си баща много по-дълбоки чувства, отколкото признаваше. Въпросът беше само какво го бе накарало да промени плановете си, да остане в страната и да рискува живота си.

— Божия присъда! Цялата тази история е една голяма глупост. Можеш да бъдеш сигурна, че двубоят няма да се състои! — беше казал баща й с необичайна рязкост. — Нито един разумен човек няма да повярва, че Хуго де Броуард ще приеме да се бие. Ако храни и най-малкото съмнение в победата си, той предварително ще се погрижи предизвикалият го да изчезне!

— Не бива да оценяваш Райън Фицджордж с обикновените критерии — възрази спокойно София. — Той не мисли като другите хора, защото не се влияе от чувствата си. Животът не означава нищо за него.

Двамата не стигнаха до съгласие. Въпреки това още от първия момент беше ясно, че София ще придружи родителите си в двора. Изричната покана на краля дойде тъкмо навреме. Вилхелм беше чул за чудното й спасение, защото особеното благоразположение, което кралят хранеше към лорд Хоукстоун, се простираше и върху членовете на семейството му. И сега той много държеше да се убеди, че София не е пострадала сериозно.

Докато семейството потегли на път, и без това опънатите нерви на София я доведоха почти до прага на нервен срив. Преди родителите й да решат задоволително въпроса с унищожаването на запасите и изгарянето на купите сено, минаха няколко седмици, а и самото пътуване протече изнервящо мудно. Лейди Лилиана настояваше да пътуват бавно и да правят чести почивки, защото София страдаше от напредващата си бременност повече, отколкото признаваше.

Кралят ги прие в Глостър с обичайната си намръщеност. Той огледа София от главата до петите, като се спря подробно върху кремавата туника със златно избродирани ръбове, и едва накрая закова поглед върху бледото, трогателно красиво лице.

— Гръм и мълния, това ли е малкото дяволче, което лудуваше със синовете ми в оборите на Хоукстоун? Вие сте вече възрастна, София де Камбремер, и аз виждам с радост, че преживяното през последните месеци не е навредило на красотата ви.

София едва не се задуши в мечешката му прегръдка, но това й помогна да скрие уплахата си от промяната във вида на краля. Вилхелм беше едър, силен мъж, но сега беше ужасно напълнял. Резките черти на лицето му се бяха размазали, бузите висяха. Само пронизващите тъмни очи не бяха загубили нищо от властта си върху поданиците му.

Въпреки това София откри в тях нещо ново: трайната меланхолия, която се беше настанила там след смъртта на любимата му съпруга. Но откри и стоически фатализъм, който й каза, че владетелят очевидно съзнаваше краткостта на човешкия живот. Въпросът беше кой щеше да се възкачи на трона след него и какво щеше да донесе на родината й!

Едва си бе задала този въпрос, когато един силен млад рицар в елегантен жакет от тъмнозелено кадифе с червени коси се сведе над ръката й. Той я погледна с усмивка, в която имаше нещо много познато.

— Възможно ли е да сте ме забравили, скъпа София? — попита шеговито той. — Бяхте ми обещали да се омъжите за мен. Вярно, тогава бяхте едва седемгодишна и се споразумяхме да отложим малко сватбата.

— Принц Руфъс! — предпазливата усмивка на София отстъпи място на искрена радост.

Тя си припомни някогашното посещение на краля в Хоукстоун заедно с малките му синове. Поради някаква незнайна причина мълчаливият, упорит Вилхелм, когото всички наричаха Руфъс заради червените му коси, за да го различават от баща му, й беше харесал най-много. След смъртта на нещастния си брат Ричард и измяната на Робърт той изведнъж бе заел мястото на престолонаследника.

Руфъс носеше чертите на младия си баща, но фламандската красота на майката ги беше омекотила и одухотворила. Когато се усмихваше искрено както сега, той беше изключително красив млад мъж. Не сияйно красив като Джъстин д’Амонсек, нито предизвикателно мъжествен като Райън Фицджордж, но — обграден от аурата на престолонаследник — той беше напълно в състояние да завладее множество женски сърца.

— София-Роуз де Камбремер — проговори с възхищение той. — Възхитителната пъпка е разцъфнала в прекрасна роза. Много се радвам, че злощастното ви приключение приключи, без да ви навреди!

София остави ръката си в неговата и отново усети прилива на приятелство и симпатия, който я беше привлякъл към намусеното момче и сега я свързваше с възрастния мъж. Говореше се, че той живее в постоянен конфликт с властния си баща и рядко успява да му угоди. В момента обаче Вилхелм наблюдаваше двойката с много доволно лице.

— Ще ми окажете ли честта да седнете до мен на банкета? — помоли принцът.

София хвърли въпросителен поглед към краля и бе удостоена с окуражаваща усмивка. Не можеше да отклони тази добронамерена покана, но се надяваше, че Руфъс няма да си извади грешни заключения от съгласието й. Той беше вече в средата на двадесетте, но не бързаше да си избере съпруга. Дали защото очакваше да носи короната и не можеше да се задоволи с никоя от красивите благородни дами в кралството, а търсеше принцеса с кралска кръв?

— Това е голямо отличие за мен, сеньор — София прие поканата подчертано официално.

Тя отговори на загрижения поглед на майка си с мека усмивка и се постара да пренебрегне завистливата физиономия на Розалин. Сигурно сестра й щеше да започне да я обвинява, че се е намесила ненавреме и е попречила на принц Руфъс да сложи в краката й сърцето си и кралството. Безгрижната малка Розалин, която гореше от нетърпение да стане възрастна. С какво удоволствие би се сменила с нея…

Банкетът, който София благодарение на поканата на принца имаше възможност да наблюдава от най-високото място в грамадната зала, беше внушителна демонстрация на кралската власт и богатство. Докато по крайбрежията на страната хората горяха реколтата си, за да възпрат датчаните от грабителски походи, масите в Глостър се огъваха от скъпи, разкошно украсени ястия, сребърни чаши и златни прибори.

София си вземаше по малко от вкусните хапки, които й предлагаше принцът, и разреди тъмночервеното бургундско с толкова много вода, че стана розово. Руфъс я наблюдаваше с типичната си проницателност.

— Лъжа ли се или по-рано вие се радвахте повече на великолепието и лукса? — осведоми се той с грижливо понижен глас.

— Каква е целта на баща ви? — София си спести дипломатичните увъртания. — Всеки знае, че страната страда жестоко от ужасните данъци, които е наложил, за да плаща на наемниците. Чужди хора ядат храната ни, вместо да ни защитават. Селата по крайбрежието се боят от гладна зима!

— Кралят трябва да демонстрира сила, защото много държи и приятелите, и неприятелите му да не хранят глупави помисли — обясни също така открито принцът. — Робърт има на своя страна крал Филип във Франция, херцозите на Фландрия и не на последно място значителна част от благородниците, които притежават имения и замъци от двете страни на морето. Да не говорим за открития му съюз с Кнут. А какво имаме ние?

— Дано някой ден най-сетне се възцари мир — отговори трезво София. — Каква полза от всичките тези имения и титли, като зад тях се крият разрушени стени и изгорени села?

— Най-добре попитайте уважаемия ми брат в Нормандия — отвърна горчиво Руфъс. — Той ще се усмири едва когато наложи английската корона на дебелата си глава.

— Това означава, че войната ще трае вечно — отговори унило София. — Не мога да си представя, че баща ви ще му прости последното предателство.

— И аз бих искал да стане така, но не вярвам. Даже след битката при Герберой Робърт намери начин да се извини и още през лятото се помири с татко. А всички знаят, че щеше да го убие, ако в последния момент не се беше намесил един от рицарите му. И какво направи господин баща ни? Прие го с отворени обятия. Понякога ми се иска поне веднъж да се отнесе и към мен с благосклонността на истински баща…

София спонтанно помилва ръката на принца, после го ощипа и го дари с такава сияйна, разбираща усмивка, че мрачното му лице се разведри.

— Той често е несправедлив към вас, мой принце, но въпреки това ви обича. Обича всички деца, които му роди кралицата, и вие го знаете. Това е признак на благороден характер, който за съжаление често пречи на владетеля да вземе правилното решение.

Руфъс посегна към тясната й ръка и я поднесе към устните си.

— Благородникът, който един ден ще спечели сърцето и умната ви главица, ще бъде най-щастливият човек на света, госпожице София!

Той вдигна глава и прочете в очите й такава меланхолия, че намери само едно обяснение.

— О, той вече съществува! И… възможно ли е да не ви оценява, както заслужавате?

София направи опит да се усмихне.

— О, не… — отвърна с треперещ глас тя. — Само дето… — Тя млъкна безпомощно.

— Явно съм отгатнал истината — заключи безмилостно Руфъс. — Кой е негодникът? Искате ли да го предизвикам на дуел? Щом ви причинява мъка, заслужава да го намушкам с меча си!

— Боя се, че баща ми ще ви изпревари. — София напразно се опитваше да обърне разговора на шега. — При това рицарят на моето сърце няма нужда от чужда помощ, за да рискува живота си. Справя се с тази задача съвсем сам, и то блестящо.

— Но вие се нуждаете от помощ?

— Най-много от помощта на небето — отклони София. Мислите й отново се насочиха към новия живот, който широката одежда и мълчанието на семейството й все още криеха от придворните клюкари. Но истината много скоро щеше да излезе наяве и тогава…

— Обещавате ли да се обърнете към мен, когато имате нужда не само от молитви? — попита настойчиво принцът.

— Вие сте твърде добър, но не се чувствайте обвързан с детската ни клетва. Тогава бяхте още момче, принце — отказа предпазливо тя.

— Напротив, аз продължавам да държа на клетвата си. Това е израз на почит към една благородна дама, която ме дари с приятелството си още когато за другите бях само нещастният малък Руфъс.

София се усмихна с искрена топлота и въпреки новопридобитата си зрелост не се досети, че с това даде храна за най-новия придворен слух, който щеше да се разпространи много бързо.

Глава 26

Скромната турнирна шатра в края на арената нито беше украсена с вимпели, нито пък на върха й се вееше знамето на рицаря, който я обитаваше. Само кралските стражи, които стояха от двете страни на входа, показваха, че зад дебелите ленени платна ставаха неща, които имаха одобрението на най-големия господар в страната.

Вътре Райън Фицджордж тъкмо завързваше последните връзки на дебелия ватиран жакет, над който трябваше да сложи стоманената броня. Един кралски паж му помагаше, вторият приготвяше оръжията. Откъм турнирната площадка долиташе глъчката на безбройното човешко множество, примесена с фанфарни сигнали.

Арената се намираше извън градските стени на Глостър. Тя се използваше за тренировка на кралските рицари и днес беше обкръжена от неочаквано голям брой любопитни зрители. Първо, защото беше необичайно да се организира турнир по това време на годината, и второ, защото — никой не знаеше как — в страната се беше разпространила новината, че най-важното в представленията няма да бъдат показните двубои на кралските рицари, а тайнствената битка между непознат рицар и омразния шериф на Уинчестър.

Разказваше се, че непознатият предал на краля дълъг списък със злодеянията и кражбите на Хуго де Броуард. Поради липса на доказателства той предложил да излезе на двубой срещу високия господар. Победата на справедливостта щяла да бъде решена от небесните сили.

— Бъдете внимателен, сеньор — заговори с усмивка най-големият от пажовете. Едро русо момче, едва навършило шестнадесет години, красиво като ангел, което въпреки мускулестата си фигура притежаваше женствено излъчване. — Хуго де Броуард не е от мъжете, които се бият честно. Вие го превъзхождате по младост и бързина, следователно той ще търси да ви победи чрез сила и коварство. Той не може да си позволи да загуби.

— Благодаря ти за предупреждението — отговори след кратка пауза Райън. — Кажи на господаря си, че ще дам всичко от себе си.

Пажовете бяха дошли да му служат веднага след като кралят бе получил обвинителното му писмо. Те му предложиха гостоприемството на непознат съюзник и го пазеха така добре през изминалите седмици, че нито един от опитите за покушение, предприети от хората на шерифа, не достигна жертвата си.

Силният, идеално обучен боен жребец, явно отгледан в добър обор, фино изкованата броня и новите оръжия също бяха подаръци от непознатия благодетел. Само мечът струваше цяло състояние, макар да не беше украсен със скъпоценни камъни. Фината дамаскинска стомана блестеше в смъртоносно съвършенство и преди да сложи меча в ножницата, Райън го огледа с възхищение. Бронята се отличаваше не толкова с биещи на очи украси, колкото с лекотата и гъвкавостта си, което му осигуряваше значителна свобода на движение. Ако трябваше да умре, той щеше да го направи със стил, непознат в досегашния му живот.

Само че той не можеше да си позволи да загуби. Само победата щеше да освободи Ейлсбъри и хората в него от властта на шерифа. Райън не можеше да каже кога беше взел решението да се застъпи за тях, но беше напълно наясно кой го бе подтикнал към тази стъпка. София-Роуз де Камбремер. Мъчителният спомен за гордата, чаровна фигура никога не го напускаше: принцеса в зелена коприна, загърната в мантията на блестящите си къдрици, в сияещите очи светеше ледено презрение.

Той искаше да направи сбогуването по-леко, но не беше помислил колко болезнено ще го засегне гордото й презрение. Изпълнен с ужас, той беше разбрал какви огромни усилия му струва да я напусне. Ако можеше поне малко да подобри мнението й за него, като спре мръсните интриги на Хуго де Броуард, той беше длъжен да го направи. Това беше единственият начин, по който можеше да принесе достойна жертва на любовта, без да разруши гордостта си.

— Двубоят започва при следващия сигнал с рог — оповести в този миг един херолд от входа на шатрата. — Кралят ще даде знак, щом всички заемат местата си!

— Бог с вас, сеньор! — изпроводи го русият паж и му подаде простия шлем, за да скрие главата си.

Райън погледна втренчено красивото младежко лице и разбра с известно забавяне, че младият благородник беше говорил на саксонски. Беше му малко трудно да формулира отговора на бащиния си език, но после се изненада с каква лекота му се подчини езикът след толкова много години.

— Не знам дали бог си спомня за съществуването ми, но мисля, че ако искаме да направим това кралство наша обща родина, трябва да изтребим до крак изедниците като Хуго де Броуард.

— И принц Руфъс казва така.

— Питам се — промълви замислено Райън, — какво е накарало принц Руфъс да вземе страната на един авантюрист без име и титла…

— Може би фактът, че този авантюрист защитава справедлива кауза.

— Тогава се молете за мен. Дано справедливостта победи!

София седеше в първата редица на кралския павилион отдясно на принца и полагаше огромни усилия, за да посреща любопитния шепот около себе си с гордо равнодушие. От три дни насам не правеше нищо друго и вече беше постигнала известни успехи. Днес беше облечена в елегантна, обточена с кожи туника от тежко зелено кадифе. Челото й беше пристегнато с тънка кожена връзка, в средата блестеше голям, скромен лунен камък, къдриците й падаха на блестящи вълни по раменете и гърба. Тъй като денят беше хладен, тя бе избрала високо затворена долна дреха от бяла вълна, чиято надиплена яка й стигаше до брадичката, а богато избродираните ръбове на ръкавите падаха до върховете на пръстите.

Изглеждаше царствено елегантна и толкова красива, че лейди Лилиана, която седеше един ред по-назад със съпруга си и Розалин, не можа да потисне прилива на майчина гордост. Съпругът й обаче скърцаше така шумно със зъби, че тя тайно го ощипа по ръката.

— Защо си толкова навъсен, скъпи? — опита се тя да го изтръгне от мрачните размишления. — Нима си на страната на де Броуард, за когото се чува, че е побеснял от дързостта на краля да му наложи този двубой?

— По дяволите, разбира се, че не! Надявам се, че небето е на страната на обвинителя и най-сетне ще ни освободи от шерифа. Не ми харесва, че София флиртува така открито с Руфъс. Знам, че има слабост към него, но той я използва само за да хвърля пясък в очите на баща си.

— Велики боже… — Лейди Лилиана изохка недоволно. — Тя участва в играта, защото го харесва и защото това отклонява вниманието й от собствените й проблеми, това е всичко. По-добре ми кажи успяхте ли да разберете кой е мъжът, предизвикал шерифа?

— Даже кралят не знае истинското му име — призна сърдито лордът. — Но ми казаха, че е представил обвиненията си толкова умело и настойчиво, че Вилхелм не е могъл да му откаже исканата божия присъда. Разбира се, това е от полза и за собствените му планове. Както знаеш, не всички са въодушевени от идеята му да състави списък на имотите в страната. В крайна сметка целта на това начинание е да се начислят нови данъци, а кога някой крал е искал по-малко? Всички очакват, че този огромен разход само ще увеличи тежестите върху народа.

— Искаш да кажеш, че нашият крал се е зарадвал на този избухнал тъкмо навреме скандал, който да отклони вниманието от делата му? Днес всички в кралството говорят за божията присъда, а не за повишаването на данъците. — Лейди Лилиана обобщи положението с обичайната си категоричност.

— Можеш ли да го обвиниш за това? А що се отнася до нашата дръзка дъщеря: и без това ми е трудно да й намеря свестен съпруг, а сега всеки ще си мисли, че навлиза в територията на престолонаследника…

Погледът на лейди Лилиана се плъзна отново към София, която тъкмо се усмихваше на някаква забележка на принца. Само че в тази усмивка личеше напрежение. Когато херолдът даде сигнал, цялото тяло на София се стегна. Кралската стража отстъпи назад и пръв на арената излезе Хуго де Броуард, възседнал огромен боен жребец.

От покривалото на коня до копринената, богато избродирана наметка над бронята той представляваше колкото помпозна, толкова и впечатляваща гледка. Скрити под лъскава стомана и железни пластини, широките рамене и дебелият корем създаваха впечатление за сила. Наличникът на полирания шлем, увенчан с огромен букет розови пера, беше отворен. Тлъстото лице, което София добре помнеше, беше изкривено в самодоволна усмивка, когато се поклони пред краля, дамите и господата от двора му. Може би наистина се сърдеше на краля, че му беше наложил тази божия присъда, но лицето му беше напълно безстрастно.

София сведе глава. Дори при абсолютната си недосегаемост сред кралското семейство при вида на шерифа я побиха тръпки. Едва възбудените викове на множеството я накараха отново да вдигне глава. Пред кралската ложа се появи вторият рицар. Облян от ясната светлина на хладния ден, той блестеше от главата до петите в чисто сребро.

Внимателният поглед бързо откриваше, че впечатляващият ефект възниква от отражението на забуленото слънце върху фино полираната стомана на бронята. За разлика от противника си той се бе отказал от герб и украси. Седлото, оръжията, бронята и шлемът не издаваха нищо за произхода му, наличникът остана затворен.

Който и да се криеше зад отвесните стоманени пластини, той явно беше решен да не покаже лицето си. Непознатият не отвори наличника си даже пред краля, макар че поклонът му свидетелстваше за атлетична гъвкавост, младост и сила.

София отдавна се беше превърнала в къс лед. Всички фибри на тялото й казваха, че на арената щеше да се бие мъжът, който я обиди, отблъсна и напусна. Въпреки това сърцето й преливаше от блаженство, че отново бе близо до него. Дъхът й спря от страх за него и ръцете й се заровиха нервно в гънките на полата. Люшкаше се между безумната паника и глупашката гордост. Онова, което той вършеше, беше лудост, но то потвърждаваше, че Райън Фицджордж съвсем не беше безчестният авантюрист, за какъвто се представяше.

— Вие го познавате? — изненадващата проницателност на принц Руфъс я накара да се изчерви и веднага след това да побледнее. — Как смятате, дорасъл ли е до де Броуард и коварството му?

— Във всеки случай е честен, хладнокръвен, смел и силен — отговори едва чуто тя. Не съзнаваше, че изборът на думите и тонът разкриваха пред принца сърцето й.

— Тогава ми кажете името му! — настоя нетърпеливо Руфъс.

— Не мога — отказа София. — Той се бие за това име. Аз нямам право да се намесвам!

Руфъс изскърца със зъби и изръмжа някакво проклятие, но не направи втори опит да научи истината. Изходът от този дуел щеше да покаже дали беше постъпил правилно, като спонтанно взе страната на безименния рицар.

Междувременно двамата противници бяха заели позиция в двата края на арената и посегнаха към копията си. Херолдът бе оповестил, че ще има три сблъсъка с незащитени копия. Ако и след третия двамата участници в двубоя останеха на седлата, битката щеше да продължи с мечове. Но кой можеше да гарантира, че Райън ще преживее три сблъсъка с копия?

Във внезапната тишина, последвала сигнала на херолда, копитата на засилващите се коне отекнаха като гръмотевици. Викът на тълпата бе заглушен от трясъка на трошащо се дърво.

В последния момент София сведе очи. Не можеше да понесе подробностите на двубоя, в чиито край щеше да победи смъртта. Сега можеше да разчита единствено на ушите си. Чу тропота на копитата, които отново се раздалечаваха. При втория сблъсък ударът на копията беше по-тих, но болезненото изцвилване на единия жребец отекна оглушително, следвано от тежкото скърцане на броня. Докато намери смелост отново да отвори очи, помощниците вече бяха извлекли окървавения труп на Райъновия жребец от пистата, а ездачът му скочи на крака.

Двамата рицари извадиха мечовете си и шерифът побърза да заеме по-добрата позиция с гръб към слънцето. София трепереше с цялото си тяло и напразно се мъчеше да си поеме дъх. Тя видя счупеното копие в тялото на бойния жребец, забеляза и как Райън се стараеше да облекчава десния си крак, който явно беше пострадал при падането. Вместо да спазва турнирните правила и да се цели в щита, де Броуард беше насочил копието си право към гърдите на коня, така че противникът му буквално бе излетял от седлото на рухващото животно и бе описал широка дъга във въздуха. Едва изправил се на крака, той трябваше да се бие срещу незасегнатия си съперник и да се пази от ярката слънчева светлина.

София беше виждала Райън да се бие един-единствен път — срещу Ланс. Още тогава й бе направила впечатление гъвкавостта на движенията му. Тя му помагаше и сега и той отбиваше с лекота яростните удари на шерифа. Още при първия признак на слабост той успя да пробие защитата на противника си. Добре прицеленият удар строши наличника на шлема и великолепният букет от пера падна в праха.

Червеното, обляно от пот лице на шерифа изразяваше смъртоносна омраза. Той се хвърли слепешката в безогледна размяна на удари, която ставаше все по-страшна. Гневът и масивната физическа сила бавно взеха връх. Райън получи лек удар в дясното рамо. На мястото, където стоманената ризница бе отделена от защитното покривало на рамото, избликна кръв и огромният меч едва не се изплъзна от безчувствената дясна ръка.

Де Броуард изкрещя тържествуващо и вдигна оръжието си за последен смъртоносен удар, убеден, че противникът му е неспособен да се защити.

Изведнъж времето спря. София видя вдигането на меча, който в следващия миг щеше да убие бащата на детето й. Едновременно с това оръжието на Райън прелетя като с магическа сила от безполезната десница в силната лява ръка: ярка светкавица под слънчевата светлина, която изтръгна от гърлата на зрителите смаян вик, докато шерифът все още прикриваше другата си страна.

Ярко осветена хладна стомана се стрелна към Хуго де Броуард и отприщи със същата безмилостност напора на мрака в душата на София. Сърцето й спря, викът заседна в гърлото й. Светът около нея потъна в черен мрак.

Тя не можа да преживее бързия, кървав край на турнирната битка. Тъкмо когато тълпата изригна в приветствени викове към победителя, тя падна в краката на престолонаследника, загърната в облак от блестящи къдрици, кожа и зелено кадифе.

Глава 27

— Идва на себе си, слава на небето!

София позна мелодичния глас на майка си и малко се учуди на облекчението, което звучеше в него, и на необичайното му треперене. Какво бе станало? Тя се чувстваше странно безтегловна, като че духът й най-сетне се беше освободил от тежкото тяло и спокоен и ведър се носеше в безвъздушното пространство. Беше чудесно да се чувства така лека и безгрижна. Защо лейди Лилиана беше разтревожена?

— Какво й е? Болна ли е?

Това беше нетърпеливият, груб глас на краля и той звучеше толкова загрижено, че София отвори очи. Какво, за бога, търсеше Негово величество в нейната стая?

Господи, тя не се намираше в леглото, което споделяше с Розалин, а лежеше във великолепно обзаведен кабинет с тежки килими по стените, тъмни резбовани мебели и прекалено много хора. Десетки погледи, които я наблюдаваха в най-различни стадии на безпокойство и любопитство. После забеляза, че беше положена върху тапицирана пейка, а главата и раменете й почиваха в скута на майка й.

Докато ресниците й трепкаха нерешително, тя се опита да разпознае и останалите от публиката. Там беше баща й, съвсем близо и много огорчен. До него кралят, както обикновено мрачен и раздразнен. Зад него Руфъс, брат му, младият принц Хенри, Робърт Мортен, полубрат на краля, както и други доверени съветници на короната. Мортен беше единственият, който отговори на въпросителния й поглед с успокояваща усмивка.

Тези важни личности всъщност си имаха много по-важна работа, отколкото да наблюдават една изтощена млада дама, която успя да се изправи предпазливо с помощта на майка си. Лейди Лилиана грижливо приглади назад къдриците от челото й.

— Какво се е случило? — обърна се тя безпомощно към господарката на Розовата кула.

— Припадна по време на турнира — отговори шепнешком лейди Лилиана. — Много се разтревожихме за теб, скъпа! Случилото се беше твърде силно за нервите ти!

Какво се бе случило? Велики боже, не! Споменът се върна в съзнанието й с такава сила, че предизвика опасен за живота шок. София пребледня и се задъха. Тя стисна до болка ръката на майка си, в огромните й очи блесна разбиране и превърна ясното зелено в мътно сиво.

— Той е мъртъв, нали? Знаех си! Защо не го предупредих? Беше същото както тогава… Вече съм виждала тази картина…

Лейди Лилиана побледня като дъщеря си.

— За какво говориш, миличка? Ела на себе си! Ти не разбираш какво става. Мълчи, моля ти се!

Умолителната настойчивост на майката прогони и последния тъмен облак от съзнанието на София. Тя вече не беше малкото дете, което послушно си затваряше устата, щом му заповядаха. В този миг правилата на доброто държание нямаха значение. Не и в този жесток свят, който без Райън беше загубил завинаги блясъка и цветовете си. Защо трябваше да проумее едва сега, че цялата гордост на света не можеше да замени нито една любовна дума?

Тя затвори очи и разтърка слепоочията си, докато беззвучният й глас обрисуваше сцената, която бе изникнала така ненадейно и плашещо от мъглите на миналото. Как бе могла да забрави ужаса и болката, които изпита тогава?

— Сняг. Навсякъде има сняг, защото е зима. Битката е в пълен ход, земята е разровена от конски копита и следи от стъпки. Снегът се е превърнал в кървава кал. Мъртвите се трупат на купчини между биещите се, поражение заплашва краля. Ето че той пада! Един удар го сваля от седлото, удар, нанесен от мъж с герба на собствения му дом! Синът му! Сега го познах. Виждала съм го в Руан и няма да забравя лицето му. Тогава не се опитах да си обясня защо толкова се уплаших. Сега знам. Той за малко не уби собствения си баща! Но небето няма да го допусне. Ето го рицарят, който посреща удара със собственото си тяло. Той се свлича на земята, целият в кръв, повлича краля със себе си и Робърт, заслепен от ярост, нанася нов удар. Тогава от мрака изниква младеж със сини очи.

София не забелязваше напрегнатата тишина, която беше предизвикал монотонният й глас. Никой не смееше да я прекъсне. Със затворените си очи тя виждаше картини, които незнайно откога бяха дремали в съзнанието й.

— Младият рицар се хвърля срещу отцеубиеца. Силен удар улучва дясното му рамо, но той прехвърля меча си в лявата ръка с магическа бързина. Продължава да се бие, докато тялото му се покрива с рани и обезсилен пада в снега. Всичко е свършило. Кралят е спасен, Робърт се скрива в нощта… Божичко, колко кръв! Студено е. Никой ли не забелязва, че той ще умре, ако продължи да лежи там? Той ще умре, защо никой не чува гласа ми? Защо никой не идва да му помогне?

Лейди Лилиана гледаше дъщеря си, сякаш имаше насреща си призрак. София плачеше. Сълзите се стичаха безспир по бузите й. Единственият, който реагира, беше съпругът й. Той привлече София в прегръдката си и скри красивата й глава на рамото си. Задуши всички по-нататъшни думи и погледна многозначително краля.

— Тя е превъзбудена. Няма представа какво говори.

— Може би сте прав — намеси се Робърт Мортен, — но аз знам за какво говори момичето и вие също го знаете, мосю Камбремер. Тя описа ключовата сцена в битката за Герберой! Онази нощ, в която съдбата на кралството висеше на косъм. Аз успях да си пробия път през страшната кал и станах свидетел на героичната битка, която води младежът, получил рицарското си звание преди по-малко от двадесет и четири часа. Само на този смел рицар трябва да благодарим, че можахме да отведем краля на сигурно място и да спечелим битката за него.

— Този млад рицар… — попита със смръщено чело кралят — защо не знам нищо за него? Какво е станало с него? Как е името му? Познаваш ли го, Робърт?

— Постъпи на служба при мен като паж — кимна Мортен. — Едър, силен момък, твърде зрял за годините си, сдържан, мълчалив. Сам се предложи за паж и моят оръжеен майстор му се изсмя. Младежът обаче успя да го предизвика на двубой и веднага бе приет. За съжаление не узнахме за него почти нищо, само името му: Райън Фицджордж. Един от многото, чиито бащи загинаха при Хейстингс и които бяха принудени да си пробиват път в живота без опората на семейство. Но той не беше като другите. Той остана пред стените на Герберой, както ни го описа госпожицата. Щеше да стане един от най-добрите, ако съдбата му беше позволила да развие заложбите и талантите си…

Доброжелателната пледоария на кралския полубрат предизвика уважението на мъжете към непознатия боец. Гласът на София отекна като камбана:

— Той се е нарекъл Райън Фицджордж, защото не е искал да произнася името на баща си. Роден е като Райън от Хайт в Ейлсбъри. Той е човекът, на когото Хуго де Броуард открадна наследството, а днес го лиши от живот!

— Но това е… — Лорд Хоукстоун погледна в страдалческото лице на дъщеря си и затърси правилните думи.

— Откъде знаете всички тези неща, мадмоазел де Камбремер? — осведоми се кралят и по тона му личеше, че иска да чуе цялата истина.

Лейди Лилиана вдигна отбранително ръце, а съпругът й погледна пронизващо София, за да й забрани да говори. И двамата се бояха от признанието на дъщеря си, дори в този тесен кръг. Никой не биваше да узнае, че дъщерите на Розовата кула притежаваха дарби, които обикновените хора не можеха да разберат и които не се харесваха на църквата.

София се усмихна с отсъстващ вид, за да ги успокои, след това съсредоточи безкрайно тъжния си поглед върху краля.

— Когато вие спечелихте сражението при Герберой, сър, аз бях дете. Не знам чии изгубени души са се опитвали отчаяно да достигнат душите на живите и са се вселили в моята. Пък и важно ли е да се знае това? Не е ли много по-необходимо да се погрижите всички тези хора, които ви помогнаха да направите Англия силно и могъщо кралство, да почиват в мир, със съзнанието, че жертвата им не е била напразна. Райън от Хайт плати с живота си за произнесените обвинения, но аз ви се заклевам в безсмъртната си душа, че всяка негова дума е истина. Аз видях със собствените си очи как остатъкът от отровеното вино, което шерифът беше изпратил на нещастния му баща, уби едно голямо ловно куче. Барон Ейлсбъри е бил ожесточен, зъл човек, но това не дава право на друг човек да го убие. Баронът не могъл да преодолее загиването на саксонското кралство и да заживее в мир с норманската си съпруга. Решил да превърне най-младия си син в оръдие на отмъщението си и не подбирал средствата, за да прекърши гордия дух на момчето. Но не успял. Отнел му родината, името, сърцето и радостта, но не и честта! Поне в смъртта вие сте длъжен да му дадете удовлетворението, което заслужава. Повярвайте в думите му!

Робърт Мортен беше държал пламенна реч в защита на Райън, но тихите думи на София надминаха въздействието й. Кралят обаче владееше майсторски способността да крие собствените си чувства и възгледи зад маска на мрачно равнодушие. Той оглеждаше прекрасната млада дама с разсеяност, която накара двамата родители да потреперят.

— Ейлсбъри е крепостта, в която сте намерили подслон след преживяното нещастие, нали? — попита безизразно Вилхелм. — Казаха ми, че имението било край устието на Солент. Напълно занемарено. Никой не го искал. Наблюдателните кули били полусрутени, стените също.

София издържа на погледа му. Това беше единственото, което можеше да стори за Райън, и тя не изпитваше никакъв страх.

— В това имение живеят хора, сър! Селяни, занаятчии и рибари, най-вече саксонци. Ужасяващо бедни са и все още не вярват, че животът им се е обърнал към добро, след като Ваше величество се възкачи на трона.

Смелостта на този отговор изтръгна въздишка дори от принцовете.

— Дъщеря на родителите си — промърмори жлъчно кралят. — Е, какво предлагате, мадмоазел, след като сте се обявили за говорителка на тези хора?

София се възползва от шанса, без да се колебае.

— Поверете живота им на някой справедлив мъж, който ще превърне жалката дупка в място, достойно за живот. Те са готови да ви служат, стига да знаят, че ще сложите край на омразата и насилието. Направете го в чест на Райън от Хайт, който плати сметката за това помирение с живота си.

Жестът на краля възпря и лейди Лилиана, и съпруга й да вземат думата и двамата не посмяха да не се подчинят на категоричната заповед.

— Да разбирам ли, че вие изпитвате нежна привързаност към този героичен рицар?

Крайно недискретният въпрос на краля получи отговор още с ярката руменина, която възпламени бузите на София. Ала тя нито сведе глава в моминска плахост, нито избегна кралския поглед. Поне сега можеше да признае единствената си любов.

— Готова съм да дам живота си, за да го върна, стига да е в силите ми да го сторя.

Тези прости думи трогнаха могъщия владетел, който беше имал щастието да обича пламенно съпругата си. Кралят се приведе и посегна към нежната ръка на София, за да я скрие между силните си лапи.

— Не искам да тъгувате повече, София де Камбремер. Имайте малко доверие в краля си.

Едва забележимо движение на главата накара лакеите да отворят вратите и хората в работния кабинет на краля трябваше да напуснат. София закрачи по коридора, обкръжена от загрижените си родители, но спря, когато принц Руфъс я последва с дълги, енергични крачки.

— Само за момент, лейди Лилиана. Ако позволите, милорд!

София спря, а родителите й неохотно отстъпиха настрани, принудени само от ранга на принца, който без бавене обхвана раменете на София и я удостои със странен поглед.

— Защо не ми казахте какво означава той за вас? Знаете ли как ме уплашихте, когато изведнъж се строполихте в краката ми?

— Простете, но какво щеше да промени това? — пошепна унило София.

След като напрежението беше отшумяло, тя усещаше, че едва се държи на крака. Очите й пареха и тя копнееше за тъмно, усамотено място, където да може да изплаче сълзите, които си беше забранявала от месеци. В този момент би предпочела дори затвора на Ейлсбъри пред още думи, още съжаление.

— Нима не искахте да го видите, да говорите с него? — учуди се принц Руфъс. — Аз щях да ви дам тази възможност. Но кой може да разбере женските души…

— Вие? Нима сте знаели къде е той? — София рязко вдигна глава.

— Естествено. — Руфъс се ухили като хлапак. — Да не ме смятате за глупак? Аз ще бъда наследник на баща си, но не съм готов да наследя и съветниците, които понякога нашепват в ухото му ужасни глупости. Аз ценя младите, независими рицари, които знаят как да си служат с главите си. Заложих на вашия Райън и както изглежда, съм постъпил правилно.

— Със сигурност… — София кимна изтощено. — Винаги съм знаела, че у вас има много повече, отколкото всички останали предполагат. Колко жалко, че не му бе съдено да бъде ваш васал. Щяхте да се разбирате добре…

— По дяволите, кой би могъл да ни попречи? Няма ли най-сетне да престанете с тази погребална литания, София? Вие сте смела личност, защо се отказвате, преди да е завършила последната битка?

— Още една битка? — София преглътна мъчително. — Тя вече няма да бъде моя, Руфъс. Оставете ме да си ида.

— Нима не искате да отидете при него?

София се вцепени.

— Той няма да иска да ме види дори на смъртното си легло.

— Какво смъртно легло, за бога? Не говорете глупости, момиче! — Руфъс разтърси червените си къдрици, които редом с блестящите медноцветни кичури на София изглеждаха безцветни. — Райън от Хайт не е мъртъв! Де Броуард е този, който падна на арената. Светът най-сетне се отърва от него!

София се олюля и се хвана за първата опора, която намери. Това беше ръката на Руфъс и родителите й помислиха, че двамата се прегръщат.

— Той е жив? — пошепна тя, бледа като смъртник.

— Нима не си го знаела досега? — Руфъс почервеня като рак и се върна към резкия тон на детството си. — Велики боже, сигурно ме смяташ за недодялан селяк! Да, той е жив. Измами де Броуард със същия трик на смяната на ръцете, който е приложил някога при Герберой, и заби меча в гърдите му. Общият ни приятел умря почти веднага. Райън от Хайт получи няколко силни удара, порезна рана в рамото и огромна синина на бедрото, фелдшерът и добрите грижи скоро ще го изправят на крака. Това е сигурно!

— Руфъс! — Очите на София плувнаха в сълзи. Без да мисли за приличието, тя се хвърли в прегръдката му. — Как бих могла да ви благодаря?

— Ние сме приятели, София, нали не си забравила? Но ще ти бъда безкрайно благодарен, ако не ме нацелуваш. Ще ми бъде трудно да го обясня на човека, с когото съм свързан!

Едва забележимото движение на главата посочи едрия рус младеж, който носеше герба на кралското семейство и лицето на недоволен ангел. София най-сетне прозря защо инстинктът й не й позволи да изгуби сърцето си по червенокосия принц въпреки цялата симпатия, която изпитваше към него. Тя не беше толкова наивна, че да се ужаси, но много добре разбра защо Руфъс предпочиташе да не излага на показ наклонностите си.

— От цялото си сърце ви желая да намерите щастието, което заслужавате, приятелю! — отговори шепнешком тя и се оттегли от прегръдката с церемониален поклон.

— А аз те моля само заедно: имай търпение! — извика Руфъс и забърза в обратната посока, следван от русия ангел.

— Знам, че открай време го харесваш, но трябваше ли да устроите това зрелище пред половината двор? — попита недоволно лорд Хоукстоун. — Ти изобщо съзнаваш ли какво въздействие упражняваш върху мъжете, София?

— Върху него никакво, в това съм абсолютно сигурна — отговори София и в гласа й имаше такава сигурност, че бащата я погледна смаяно.

— Да вървим! — намеси се нетърпеливо лейди Лилиана и прихвана полите си. — Тук не е мястото да обсъждаме важни въпроси. Колкото по-скоро затворим зад себе си вратата на покоите си, толкова по-добре!

Тя беше напълно права и София я последва, доколкото позволяваха треперещите й колене. В главата й цареше хаос. Но всяка мисъл, всяко чувство и всяко възприятие бяха засенчени от един-единствен невероятен факт: Райън беше жив!

Глава 28

Райън Фицджордж много искаше да изтрие потта, която пареше в очите му и се стичаше по тила му, но съзнаваше, че трябваше да остави наличника на шлема си спуснат, докато кралят произнесеше присъдата си. Красивият паж беше прегледал раните му и ги беше обявил за безобидни, но кръвта, която поеше ватирания жакет, съхнеше лепкава и неприятна върху кожата му.

Той беше напълно наясно, че в този момент беше длъжен да съсредоточи цялото си внимание върху крал Вилхелм, но не беше в състояние да се концентрира. Всичко у него се вцепени и умря в мига, когато погледна към кралската трибуна и забеляза благородната дама на първата редица. Мило усмихната, грациозна и толкова близка с престолонаследника, че нямаше нужда от думи. И с лунния камък на Ейлсбъри на челото!

Тя ли беше накарала Руфъс да го вземе под крилото си? Тя беше единственият човек, който знаеше кой би могъл да предизвика шерифа на двубой! Защо не беше очаквал да я види в Глостър? Защо новата среща го улучи по-болезнено от всеки удар с меч? Защо се почувства така зле, когато разбра, че тя вече притежаваше всичко, което той й бе пожелал с глупавото си благородство? Богатство, власт, сигурност, може би дори корона! Тя ги заслужава, в това нямаше съмнение. Както нямаше съмнение и във факта, че сърцето му се бунтуваше с мъчителни удари срещу тази крещяща несправедливост на съдбата.

— Няма ли най-сетне да свалите този шлем, Райън от Хайт, и да погледнете краля си в очите като мъж?

Райън се стресна толкова силно, че дрънченето на бронята го издаде. Тих подигравателен смях придружи усилията му да се измъкне от стоманения затвор. Когато най-сетне застана пред краля си с разбъркани коси, обляно в пот лице и святкащи сини очи, Вилхелм кимна одобрително.

— Келтско лице. Сега си спомням баща ви, млади човече. Джордж Одсток, барон Ейлсбъри. Никога не ми прости, че му попречих да избяга от Руан и да подсили армията на саксонците при Хейстингс. Прав ли съм? Кажете ми, какво стана с майка ви? Тя беше придворна дама на съпругата ми и беше толкова весела и безгрижна, та аз се заблудих и повярвах, че е в състояние да направи онзи саксонски дървеняк малко по-човечен.

— Нямам представа — отговори предпазливо Райън. — Не я познавам. Само няколко дни след раждането ми тя е напуснала Ейлсбъри с брат ми. Доколкото съм чувал, той служи на херцог Робърт в Нормандия.

Вилхелм направи няколко крачки в покоите, където бяха въвели младия рицар. Стаята не беше много голяма, но прозорците, които гледаха на югозапад, я правеха слънчева и уютна. Резбовани ракли, крехки табуретки, скъпоценен чекрък и красиво молитвено столче издаваха, че помещението е обитавано от жена. Райън не можеше да знае, че това беше любимото помещение на починалата кралица и че Вилхелм се оттегляше тук, когато искаше да бъде сам с мислите си.

— Колко съжалявам, че не се е обърнала към съпругата ми — проговори тихо кралят, преди да продължи енергично: — Казаха ми, че баща ви, ви е научил да се биете?

— Баща ми искаше да ме научи да убивам и да мразя — поправи го Райън с чувството, че вече няма какво да губи. — Провали се, но заслугата не е нито негова, нито моя. Вероятно причината е, че не съм създаден за такива крайни емоции.

— Моето впечатление е друго — възрази кралят. — Иначе защо предприехте този самотен поход срещу Хуго де Броуард? Рискувахте живота си, за да го предадете на небесната справедливост, защото нямате доверие в земната. Правилно ли виждам нещата?

Райън Фицджордж не сметна за нужно да потвърди. Истината беше очевидна. Той премълча и кралят продължи разпита.

— Казаха ми също, че сте служил като наемник на континента. Защо не се присъединихте към своя крал?

— Не беше в моя власт да определям живота си — отговори трезво младият рицар.

— Искам да чуя обяснението ви — настоя Вилхелм и замислено поглади чекръка до прозореца.

— Бях паж в дома на Робърт Мортен, сър — започна предпазливо Райън. — Бих се пред Герберой и бях ранен. Явно са ме сметнали за мъртъв, защото никой не ме потърси на бойното поле. Почти нямам спомени за случилото се. По-късно ми разказаха, че един монах ме намерил между труповете и ме замъкнал в най-близкия лазарет. Той твърдял, че чул детски плач, толкова упорит и продължителен, че тръгнал да търси нещастното създание. Вместо дете намерил мен. Няколко седмици съм бил между живота и смъртта, а после не помнех нищо. Когато най-сетне отново можех да държа оръжието и когато паметта ми се възвърна, сър Мортен и хората му отдавна бяха напуснали страната. Нямах дори меч, затова реших да остана на континента и да потърся щастието си там.

Кралят все още наблюдаваше замислено чекръка.

— Значи монахът е чул плач на дете? Виж ти… намерили ли са детето?

— Доколкото знам, не. Казаха ми, че старият монах бил малко странен. Често разправял невероятни неща. Но той ми е спасил живота и аз му дължа благодарност.

— Мосю Мортен ще ви разкаже спомените си — рече кралят и зачака Райън да продължи.

Ала мълчанието не бе прекъснато и Вилхелм разбра, че Райън или не искаше да спомене геройството си пред Герберой, или наистина го беше забравил. Затова добави многозначително:

— Той ви е видял да се биете и да падате. Той е тъгувал за вас.

— Помня го като справедлив господар — отвърна тихо Райън.

— Той е запазил прекрасен спомен за вас, дори се е опитвал да намери тялото ви, за да ви погребе като благородник. Смятал е, че ви дължи поне това, след като сте спасили неговия брат, краля, от предателския меч на собствения му син.

Райън вдигна рязко глава и челото му пламна от смущение.

— Всеки от нас би направил това в подобен миг, сир. Не съм сторил нищо необикновено.

— Значи все пак сте си спомнили някои неща — установи със задоволство кралят. — Простете, че аз виждам случилото се по друг начин, но все пак става въпрос за живота ми. Като заповядах сватбата на родителите ви, аз изковах инструмента за собственото си спасение, Райън от Хайт. В същото време обаче не мога да не обърна внимание на факта, че вашата смелост и решителност са били изковани в огъня на страданието и мъката. Крайно време е да заемете мястото, което са ви предопределили съдбата и способностите ви.

Забравяйки етикета, Райън се опита да прекъсне краля си:

— Но аз не искам нищо, сир! Разрешете ми да си отида, това е единственото ми желание!

— А какво ще стане с Ейлсбъри?

— Възложете управлението на някой разумен рицар, който ще вижда в имението много повече от ключовата му позиция и удобното пристанище. Сигурен съм, че хората от Ейлсбъри ще ви бъдат благодарни.

— Ами брат ви?

— Той е на страната на херцог Робърт. Надявам се, че няма да предадете Ейлсбъри в ръцете на норманин, който стои на противната страна. Казвали са ми, че е между най-доверените хора на принца.

— Нима и вие не сте норманин?

— Не! — Райън погледна краля право в очите и в ясната им синева покълна пламъкът на ново съзнание. — Аз съм англичанин, сър!

— Ти съзнаваш ли какво направи? — изсъска господарят на Хоукстоун и се опита да привлече вниманието на дъщеря си, която се бе унесла в мислите си. — Ти буквално принуди Вилхелм да ти даде онзи тип за съпруг. След безсрамното ти признание кралят просто няма друг изход, освен да ви ожени. Но аз няма да го позволя. Онова, което той ти стори, е непростимо. Ще го предизвикам на двубой и се кълна, че няма да се хвана на триковете му, както стана с де Броуард!

— Рейнал, би ли престанал да държиш речи пред дъщеря си за безсмислието на единствената любов? — намеси се недоволно лейди Лилиана. — Ако е наследила от някого способността да дари сърцето си в крайно неподходящ момент на крайно неподходяща жертва, то със сигурност е от собствения й баща!

София премести поглед от единия към другия, очаквайки гневно избухване от страна на баща си. Вместо това мъжественото лице се разкриви в гримаса, толкова близка до дяволита усмивка, колкото беше възможно при този опитен, хладнокръвен воин. Подобно на брата и сестрите си, тя познаваше само една версия за страстната любовна история на родителите им и тази версия беше строго цензурирана. Очевидно между двамата се бяха случили неща, предизвикали същото объркване и отчаяние като собствените й преживявания.

За съжаление гримасата изчезна бързо от лицето на лорда.

— Сега пък и този флирт с принц Руфъс пред очите на целия двор! Прекаляваш, дъще! Вече се говори, че ще има годеж. Не знаеш ли… не си ли…

— Не съм ли забелязала, че той споделя леглото си с красивия си рус паж? — довърши изречението София, за да му помогне, и изрече онова, което преди бе само намекнала. — Разбира се, татко, това не остана скрито за мен. Надявам се само кралят да не узнае. Съмнявам се, че Вилхелм ще прояви разбиране. Никой не бива да знае, че зад грубата обвивка и не дипломатичността на принца се крие чувствително, нежно сърце.

— Гръм и мълния, имам чувството, че за по-малко от година си научила прекалено много за живота и мъжете — изгърмя сеньорът.

— Това беше неизбежно — въздъхна дъщеря му и скръсти ръце под гърдите си. — Как обаче стана така, че не се чувствам по-умна? По-скоро съм по-незнаеща и по-безпомощна, отколкото когато и да било друг път…

— Защото си проумяла, че не си неуязвима, и това те прави слаба — отговори безстрастно лейди Лилиана. — Колкото по-силно обичаш, толкова по-лесно можеш да бъдеш наранена. Винаги става така, че хората, за които сме готови да дадем живота си, ни причиняват най-дълбоките рани.

София погледна смаяно майка си и за първи път я почувства не само като майка, но и като жена.

— Защо веднага не ми казахте, че той е оцелял? Нали знаехте колко е важно това за мен!

— Прощавай, мила, но в бъркотията никой не можеше да каже дали си припаднала преди или след смъртоносния удар срещу шерифа. Припадъкът ти предизвика истински хаос. Докато те пренесем в замъка, докато дойдеш на себе си, имах да мисля за други неща. Освен това, когато изведнъж си припомни някогашните си кошмари, аз самата бях близо до припадък!

— Това не бяха кошмари — възрази София. — Видях всичко в огледалото на водата. Някога умеех да викам образите, но сега…

— Стига толкова — въздъхна майката. — Нима мога да забравя колко безсънни нощи преживях заради теб? Мислех си, че с Гитра сме успели да задушим в зародиш този съмнителен талант. След катастрофата в нощта пред Герберой не искахме да те изложим на нов риск. Едва успяхме да те събудим. След тази нощ никога не те чухме да плачеш.

— Затова ли беше напитката за сън? — попита с усмивка София. — Аз бях единствената, която всяка вечер трябваше да пие билкова отвара!

— Това беше по-малкият риск — отговори лейди Лилиана. — Човек с такава дарба много лесно попада в опасност. Освен това ти беше твърде млада, за да разбереш, че не бива да си играеш с тази дарба, за да се направиш на важна пред сестрите си.

София сведе виновно глава.

— Съжалявам, мамо, но не можах да замълча пред краля. Думите и образите изгаряха гърдите ми като нажежено олово. Отдавна имах чувството, че трябва да си спомня нещо…

— Не се обвинявай! — Лордът се покашля, за да освободи свитото си гърло. — Ти се отплати богато и пребогато на Райън Фицджордж, задето спаси живота ти. Нямаш причини да му подхвърляш още подаяния. Наистина не мога да проумея защо ти…

София се усмихна с такава тъга, че баща й замлъкна.

— Не се страхувайте, татко! Няма да му се хвърля на шията. Направих всичко това за него, но нищо не може да размекне камъка, който той носи в гърдите си вместо сърце.

— Толкова по-добре! — изръмжа бащата, разкъсван между съчувствието и ревността. — Така ще го предизвикам по-лесно.

— Не го слушай — обади се лейди Лилиана с мека ирония, която накара съпруга й да се изчерви, и в същото време го дари с усмивка, която прогони червенината. — Знаеш, че баща ти само лае, но не хапе. Ще изчакаме присъдата на краля и после ще видим.

За първи път София улови фините трептения между думите, които майка й и баща й си подхвърляха като топки. Привързаността и обичта, които свързваха двамата почти две десетилетия, не можеха да бъдат унищожени от различни мнения или кратки сблъсъци. Те бяха основата на живота им и тя изведнъж завидя на родителите си за тази сигурност, която предпоставяше и от двете страни разбиране и дълбоки чувства. За съжаление Райън от Хайт беше лишен от възможността да изпраща такива вълни.

Глава 29

— Това е!

Кралят подаде свитъка с тежък печат през широката дъбова маса. В последния момент Райън се поколеба дали да го вземе.

— Вземете го — окуражи го Вилхелм и размени поглед с Робърт Мортен, принц Руфъс и Рейнал де Камбремер, които беше повикал за официални свидетели на акта. — Това е грамотата за собственост на васалното имение Ейлсбъри със земите край устието на Солент, с Хайт и няколко малки села. Като цяло си осигурявате заможно съществуване, а кралството получава също така сигурен източник на доходи. Надявам се да стопанисвате собствеността си разумно, млади човече, и да покажете същите умения като в битките. Задължен сте да предоставите необходимия брой въоръжени мъже, когато отивам на война, освен това можете да изпратите най-големия си син в двора на наследника ми, за да бъде възпитан със синовете на следващия крал.

— Не знам какво да кажа, сир — проговори младият рицар, по-скоро смутен, отколкото поласкан от неочакваното кралско благоволение. — Вие говорите за синове, а аз нямам дори съпруга.

Макар че не беше лишен от самочувствие, в кръга на кралските приближени Райън се чувстваше не на мястото си. Особено под леденозеления поглед на сеньор де Камбремер, който го гледаше така, сякаш двамата имаха още сметки за уреждане. При това лордът би трябвало да му бъде благодарен, че беше върнал най-голямата му дъщеря в дома й, за да завладее сърцето на престолонаследника и да го направи най-важния човек в кралството.

— Въпросът със съпругата не е проблем — заговори в този момент кралят и Райън се учуди на веселието му. — Най-добре помолете лорд Хоукстоун за ръката на най-голямата му дъщеря. Тя изглежда сравнително добре, разполага с добра зестра и аз не намирам разумно обяснение защо досега не са я омъжили, както е редно. Ако изберете тази дама, можете да бъдете сигурен, че няма да повдигна възражения.

— Сир! — Двойният вик на възрастния и младия мъж изтръгна от гърлото на краля дрезгав смях, а останалите присъстващи се ухилиха. През тези дни се случваше много рядко Вилхелм да си позволи лукса да се пошегува.

Рейнал де Камбремер се овладя пръв.

— При цялото ми уважение към заслугите на новия барон Ейлсбъри — започна отдалече той, — бих искал да изразя съмненията си, че този млад мъж…

— По дяволите, Рейнал де Камбремер! — прекъсна го раздразнено кралят. — Да не мислите, че не знам какво става в сърцето ви? Според вас в цялото кралство и на континента няма нито един млад мъж, достоен за любимата ви дъщеря! Крайно време е да се примирите, че дъщерите напускат бащите си. Дайте я на този младеж и няма да сгрешите. Според мен той е напълно в състояние да обуздае неукротимия й темперамент и да я превърне в покорна съпруга.

Райън от Хайт претегли на ръката си грамотата за новото си притежание и новата си чест, после отправи пронизващия си син поглед към краля и взе решение.

— По-скоро съм готов да се откажа от всичко това, отколкото да принудя благородната дама да сключи брак, който не й е по сърце — заговори дрезгаво той. — Тя е толкова красива и умна, че заслужава много по-високостоящ съпруг.

Въпреки умението си да се владее, той не можа да предотврати лекото треперене на гласа си. Против волята му очите му се насочиха към принц Руфъс. Лорд Хоукстоун видя погледа му и без усилия прозря, че подобно на повечето други в двора, бъдещият му зет беше видял в дружбата между София и Руфъс повече, отколкото те влагаха в нея.

Този глупак беше готов да се противопостави на краля, само и само да не застане на пътя на София! А тя се опитваше да ги убеди, че не изпитвал нищо към нея! Защо тогава Райън от Хайт беше побързал да изложи на риск новопридобитата си сигурност? Имаше едно-единствено логично обяснение, колкото и то да не му харесваше.

— Предлагам да решим този проблем в разговор на четири очи — проговори лордът с цялата тежест на своята личност и останалите присъстващи бяха лишени от възможността да се включат в този крайно интересен дебат, още повече, че Вилхелм се отказа от правото си на вето.

След малко двамата крачеха редом през двора на замъка. И двамата бяха на мнение, че разговорът трябваше да се състои в обстановка, където няма стени и ниши с любопитни уши и очи.

С гръб към града, изправени срещу студения източен вятър, двамата се изправиха на една бойница. Лордът се обърна към Райън и видя, че синият поглед го следеше с бдителността на мъж, свикнал да не очаква нищо добро от хората насреща си.

— София има слабост към принца, откакто се срещнаха като деца — започна със спокойно достойнство лордът. — Ала никога не би пожелала да свърже съдбата си с неговата. Тя го цени като приятел, но като жена никога не би приела известни негови… навици.

Райън си припомни красивия рус паж и наум поздрави София за това умно решение, макар да беше убеден, че от нея щеше да излезе чудесна кралица.

— Тогава имате задачата да й намерите по-достоен съпруг от бездомния авантюрист, който получи незаслужени почести — отговори той със съвършено самообладание. — Аз не предизвиках де Броуард, за да завоювам благоразположението на дъщеря ви. Ценя я твърде много, за да принуждавам свободната й воля.

— Ах, така ли? — Рейнал де Камбремер смръщи високото си чело. — В такъв случай няма ли най-после да ми разкриете какво толкова не ви харесва у нея, та сте готов дори да си навлечете кралския гняв, като избягате от този брак? Каква игра играете, по дяволите?

— Аз не обичам да играя, милорд — отговори все така спокойно Райън. — Досега съм рискувал само живота си, но мога да ви уверя, че държа на него.

В гласа му липсваше всякакво чувство. София го бе оценила напълно правилно, той беше студен до върховете на пръстите си.

— По дяволите, да ме предизвикате ли искате! — изгърмя бащата на София.

— Нямам такова намерение, сеньор. И си спестете усилието да ме предизвикате вие, защото ще откажа. Никога не бих причинил на София това зло — да нараня любимия й баща!

— Нахална млада маймуна! — изръмжа де Камбремер и скръсти ръце под широките си гърди. — София, и пак София. Спестете си учтивите брътвежи и ми кажете просто и ясно какво изпитвате към момичето ми. Или ви липсва смелост да си признаете?

Райън прие добре прицеления удар, без да трепне, но обвърза отговора си с неочаквано условие:

— Ще ви кажа, но само ако ми дадете думата си, че няма да й издадете нито думичка от нашия разговор.

— Да не ви приличам на проклет клюкар? — Лордът шумно изскърца със зъби. — Говорете, преди търпението ми да се е свършило. Дължите ми поне тази истина, след всичко, което сторихте на дъщеря ми!

Райън не си направи труда да вникне в обвиненията. Разбираше какво изпитва бащата на София и му съчувстваше. Плъзна поглед към далечния град, за да обмисли по-добре думите си.

— София заслужава по-добър мъж от мен, но това не може да промени факта, че сърцето ми й принадлежи завинаги. С топлото си сърце и жизнеността си тя ми показа какво означава да чувстваш, да се смееш и да обичаш. Никога няма да поставя друга жена на нейно място, защото няма друга, която може да се мери с нея.

— По дяволите, вие я обичате!

— С цялото си същество!

— И въпреки това сте готов да се откажете от нея?

— Направих всичко възможно тя да ме намрази. Исках да се сбогува с мен с леко сърце. Няма да сторя нищо, за да смутя отново този трудно извоюван душевен мир.

— С леко сърце… душевен мир… олеле майчице!

Като всеки в Хоукстоун, и сеньорът прибегна в този миг до любимото възклицание на бавачката Гитра.

— Господи, млади човече, не знаете в какво положение ме поставяте! С най-голямо удоволствие бих се нахвърлил върху вас с юмруци, за да ви покажа как оценявам начина, по който обезчестихте дъщеря ми. От друга страна обаче, знам, че тази млада дама моментално ще ме набучи на ножа си за хранене, ако си позволя да откъсна дори един косъм от главата ви.

— Наистина ли мислите, че би извършила подобна глупост? Та тя ви обича!

— Това е вярно, но тази обич не струва нищо в сравнение със сляпата, необяснима страст, която храни към вас, макар че не я заслужавате. Хайде, вървете и веднага я освободете от самоналожената й мъка! Тя се облива в сълзи, защото е убедена, че не се интересувате от нея.

Райън Фицджордж погледна втренчено величествения рицар, чиито руси коси бяха започнали да посивяват на слепоочията, който кипеше от ревност и болка и в същото време бе способен да загърби собствените си чувства за благото на София. Като светкавица го прониза мисълта, че този баща беше способен да промени и неговия живот. Баща, който учеше децата си не на омраза, а на любов.

— Защо ми казахте това? — заекна смаяно той.

— Не понасям да я гледам нещастна — отговори сърдито лордът.

Райън погледна объркано в зелените очи, които София беше наследила от баща си. Фактът, че мъж като Рейнал де Камбремер бе признал слабостта си, разруши още една от стените, които сам беше издигнал около сърцето си.

— Вие нямате представа какво направихте за мен току-що, милорд! — проговори задавено той и се обърна към стълбището.

Лордът проследи с поглед атлетичната фигура, която се отдалечи с леко накуцване, и изръмжа недоволно:

— Знаеш ли колко по-лесен щеше да бъде животът ми, ако можех да те мразя от дън душа, Райън от Хайт!

— Какво правите, София? — Принц Руфъс изгледа неодобрително младата благородничка, която бе нахлула в частните му покои и не се срамуваше от дързостта си. — Къде са придружителите ви?

— О, по дяволите, нямам придружители. — София махна сърдито с ръка. — Престанете да ме учите на дворцови маниери и етикеция, когато става въпрос да се предотврати една катастрофа! Искам да чуя от вас конкретен отговор, Руфъс! Вярно ли е, че кралят иска да ме даде за жена на Райън от Хайт?

Руфъс, който беше облечен само в тънка ленена риза и долни гащи и беше избръснат едва наполовина, остави бръснача с примирена въздишка.

— Щом вече знаеш, защо е цялото това вълнение?

— Трябва да ми помогнете! Трябва да се махна оттук!

— Да се махнеш ли? Къде ще отидеш?

— Не е важно! Най-добре в най-близкия манастир — отговори София. Подробностите нямаха значение. — Във всеки случай достатъчно далече, за да не ме намерят и да не принудят Райън да се ожени за мен.

Смайването на Руфъс растеше с всяка от бързо произнесените думи.

— Ти да не си полудяла? А аз си мислех, че го обичаш!

— Това дава ли ми право да го направя нещастен? — извика гневно София. — Той няма да понесе да предаде наследството на баща си на своите деца. Сам ми го каза.

— Вероятно го е казал във време, когато не е имал дори собствена риза на гърба си — подхвърли сухо Руфъс. — Готов съм да се обзаложа, че когато се роди първото ви дете, ще мисли другояче.

— Аз вече нося под сърцето си детето му и въпреки това…

— Какво?

София се изчерви като рак, но геройски издържа погледа му.

— Ако сега започнете да ми говорите за грях и позор…

— Тогава ще ми изскубнеш всяко косъмче от червената ми коса, знам. — Руфъс се ухили като малко момче. — Добре, добре, ще ти помогна, красива приятелко. Но дай ми поне време да се облека в прилични дрехи и да организирам нещо! Криспин! — Зад завесата се появи русият ангел. — Отведи мадмоазел де Камбремер в покоите, които сме подготвили за нашите гости. Вече знаеш в кои!

На вратата София се обърна и го погледна с искрена обич.

— Много съм ви благодарна. Но побързайте, моля ви!

— Ще се постарая да извърша чудото, което очакваш от мен, скъпа моя!

София се опита да задуши съмненията си от тези последни думи, прозвучали странно подигравателно, и огледа разсеяно помещението, чиито тесни, скъпи стъклени прозорци гледаха към града. Мебелировката беше по-скоро спартанска: стол, трикрако столче, легло без украси, ракла. Нямаше дори камина или мангал.

Тя се уви по-плътно в обточената с кожи наметка и плахо се запита дали майка й вече беше забелязала, че голямата й дъщеря не се е оттеглила да подремне в стаята си, както съветваха лекарите. След турнира всички се отнасяха към нея като към рохко яйце, даже Розалин обуздаваше любопитството си и буквално се движеше на пръсти.

София се чувстваше все по-зле, а като си помислеше, че тази вечер трябваше да се появи на кралския банкет, й причерняваше. Не й оставаше нищо друго, освен да избяга. Нямаше сили да изиграе ролята на почетния воденичен камък, който Вилхелм се готвеше да окачи на шията на новия барон Ейлсбъри, за да заживее добродетелно и уседнало. Тя беше длъжна да му дари свободата, след като той завинаги беше обърнал гръб на любовта й.

Тя не знаеше колко време е минало, когато вратата най-сетне се отвори. Чу дрезгавия, ироничен глас на Руфъс и зачака с трепет влизането му.

— За мен е удоволствие — каза той на някого. — Каквото и да донесе бъдещето, ще знам, че съм сторил добро на приятеля си и мога да очаквам същото от него.

София се обърна с очакване и се вцепени при появата на едрата фигура, която трябваше да се наведе малко, за да мине под арката на вратата, но в стаята се изправи отново в целия си внушителен ръст. Нито звук не излезе от устните й. Досега беше виждала Райън само в кожен панталон, в броня или в селски дрехи. Сега срещу нея стоеше барон Ейлсбъри и сърцето й заблъска с бързи, болезнено силни удари.

Върху наситеносиния жакет блестеше тежка златна верига, дръжката на меча беше обсипана със скъпоценни камъни, лъскавите ботуши от испанска кожа покриваха краката му чак до коленете. Прясно избръснат, косите подрязани по най-новата мода в двора, с тъмносиня наметка, обточена с кожи, той представляваше наистина впечатляваща гледка. Безупречно шлифован благороден камък, който носеше скъпите платове и скъпоценните украси с лекотата на вроденото благородство.

София го гледаше с разширени от смайване очи. Накрая прикова поглед в кристалносините му очи, в които се отразяваше зимното слънце. Никога не бе очаквала от Руфъс такава жестокост. Как можа да й погоди този мръсен номер! Какво целеше? Дали искаше да й покаже какво щеше да загуби? Велики боже, тя го знаеше отдавна и болката разкъсваше сърцето й!

В следващия миг в гърдите й пламна бесен гняв. Проклетият Руфъс! Той я бе предал! Вече притежаваше коварството на истинския владетел, загрижен единствено за собствената си изгода. Как можа да му се довери?

Тя се обърна рязко и безмълвно пристъпи към прозореца. Обърна гръб на Райън от Хайт, горда и недостъпна, скри ръце в диплите на полата си и стисна юмруци в безпомощен гняв. Трябваше да се овладее, да запази достойнството си. Веднъж го бе отпратила и щеше да го направи отново, макар че болката заплашваше да я разкъса!

— Принц Руфъс ме уведоми, че имате да ми кажете нещо, мадмоазел — прозвуча добре познатият глас и прониза като с нож и без това опънатите й нерви. — Знаете ли откога ви търся из целия дворец?

— Защо не опитахте в пустинята, където ме изпратихте? — попита задавено София и се стресна от предателските думи, които сами излязоха от устата й.

— Прости ми!

Двете думи отекнаха като гръм в тишината и паднаха като камък в тиха вода.

— Нямам какво да ви прощавам — отговори беззвучно тя. — Вие сте, какъвто сте, и аз не съм способна да ви променя. Ако се опитам, ще причиня мъка и на двама ни. Вървете си!

— Наистина ли искаш това? И какво ще правим тогава двамата в самотната си гордост, котенце? — прозвуча нежният му отговор и София се олюля. И без това едва стоеше на краката си, но сега самообладанието й окончателно се срина. — Ще се гледаме в огледалото и само ще се възхваляваме, че сме били толкова благородни, безстрашни, безкрайно справедливи и смели! Смяташ ли, че това ще ни топли, когато в студените зими ще мислим за лятото под ябълковите дървета в Ейлсбъри?

— Недей! — изхълца София и гледката на града, и без това размита зад дебелите стъкла, заплува в сълзите, с които се напълниха очите й. — Защо остана в Англия? Сигурно разбра, че славата и честта могат да бъдат завоювани и тук? Хайде, вземи ги и си върви!

— Още през лятото не можах да напусна острова, на който живееш ти — отговори Райън с толкова овладяна сила, че думите му можеха да съдържат само абсолютната истина. — Мислех, че съм защитен срещу всяка глупава слабост, срещу всяко безполезно чувство и всяко детинско желание. Ти ми показа, че съм бил глупак — продължи той, пристъпвайки бавно към нея. — Безсърдечен безумец, който отрича топлината на слънцето. Лиших се от съня, за да заприличам на онзи образ, който ти бе създала за мен в сърцето си. Да напълня твоите фантазии с живот — това ми създаде илюзията, че съм близо до теб и няма да те разочаровам още веднъж.

София усети нежното докосване на ръцете му върху раменете си, милувката на дъха му, който накара тънките косъмчета на тила й да настръхнат. Понечи да каже нещо, но не беше способна да произнесе нито звук.

— Ти заслужаваш да станеш кралица на Англия. Готов съм да отстъпя и да те освободя, ако го желаеш — продължи с мека настойчивост той. — Но ако в сърцето ти е останала поне малко от прекрасната любов, която някога изпитваше към мен, тогава ми позволи да захраня тази скъпоценна искра с жалките си чувства и да ги събудя за нов живот.

Господи, откъде намираше тези думи, способни да възпламенят сърцето й? Ами ако и сега надеждите й се окажеха напразни? Ако той беше преместил уменията си от бойното поле към дипломатическите битки?

София се обърна към него също така рязко, както преди му бе обърнала гръб. Отвори плуващите си в сълзи очи колкото можеше по-широко и се напрегна да открие в сините дълбини отговорите на всички тези въпроси.

Райън прочете мислите й.

— Не знам в какво да се закълна, че говоря искрено — зашепна той с онзи магически глас, който беше нов за него. — Онова, което притежавам, е съвсем ново и не мога да го оценя, пък и е само земно благо. Вярата ми не е особено силна, а честта ми е твърде опетнена, за да бъде важна. Мога да покажа само любовта си.

— Любовта си? Нали твърдеше, че не можеш да обичаш? — София едва събра сили да произнесе тези думи.

— Ти ме научи.

София усети коприненото кадифе на жакета върху челото си и несъзнателно политна в обятията му. Допирът до него отвори с трясък вратата, на чиито праг се беше колебала страхливо, и тя се притисна до гърдите му. Вече не искаше да бяга. Беше намерила желаното убежище.

Усетила пръстите на Райън под брадичката си, тя вдигна треперещите си устни към лицето му. Видя новата топлота в очите му и потръпна. Сега разбра какво се беше променило. Познаваше този поглед в гняв, подигравка, студенина и загриженост, страстен и бистър като небето, но никога не беше виждала в сините дълбини тази мекота и надежда, това човешко съчувствие и в същото време мъчителната неизвестност как тя щеше да реагира на признанието му.

— Искаш ли да споделиш живота си с мен, София-Роуз де Камбремер? Не защото така желае кралят, а защото ме обичаш?

— Никога не съм искала друго.

Спокойният, уверен отговор проникна през дебелата стена от недоразумения, предположения и измамни маневри като остра брадва през тънък пергамент.

Тя проследи как очите му се разшириха и разбра, че той беше открил в погледа й същата светлина. За първи път двамата се погледнаха без предразсъдъци и проникнаха до дъното на душите си. Там, където вече нямаше нужда от думи, се намериха всички отговори.

Страстната целувка, която подпечата съгласието им, разкъса и последните бариери. Наметката на София се свлече на пода и послужи като подложка за безредно нахвърляния куп от кадифе, бродирана коприна и украшения. Ръцете им трескаво търсеха гола кожа, устните им се плъзгаха жадно по разкриващите се тела, скъпоценните накити падаха като най-обикновени камъчета.

— Господи, мечтаех за това всеки миг, докато лежах самотен в това проклето легло и рисувах образа ти в мрака — прошепна задавено Райън, докато ръцете му се плъзгаха жадно по извивките на тялото й.

— Тук ли? — попита изненадано София. — Но това е…

— Това е стаята, в която принц Руфъс ме скри от нежеланото внимание на шерифа. Де Броуард сигурно е полудял от ярост, че наемните му убийци не са ме намерили никъде. Нямам представа какво е накарало престолонаследника да ми предложи убежище…

— Не прави и ти грешката на другите да го подценяваш — проговори предупредително София. — Той винаги е бил в сянката на братята си. Не беше впечатляващ като нещастния Ричард, нито честолюбив като Робърт, нито дипломатичен като малкия Хенри. Талантите му са скрити, но според мен много по-ценни. Той има способността да прониква в човешките сърца, освен това притежава търпението на онези, които са чакали дълго, докато осъществят мечтите си. Той е по-предан на баща си от всеки друг и гледа на тази страна не като на плячка, а като на своя родина.

— Как го защитаваш… — учуди се Райън и помилва с устни съвършената закръгленост на разголеното й рамо.

— Ние му дължим много, доколкото разбирам.

— О, не се съмнявам, че той рано или късно ще си поиска дължимото, щом сложи короната на главата си — отговори сухо Райън. — Надявам се само, че няма да поиска от мен нещо, с което бих навредил на скъпите на сърцето ми хора.

— За какви хора говориш? — намръщи се София и се отдръпна. — Аз си мислех, че за теб съществува само съпругата ти?

— О, не си права! Скъпа ми е и безкрайно впечатляващата господарка на Розовата кула, на която трябва да се извиня смирено за болката, която причиних на дъщеря й. Още не знам дали ще успя да затворя сърцето си пред онова дръзко дяволче, което защитаваше вратата на стаята ти, като че съм някой проклет датчанин…

— Розалин… — София направи гримаса. — Ще се наложи. За нещастие тя е склонна да се влюбва точно в благородниците, които са ми предани. И досега продължава да ме обвинява, че се разделих с Джъстин. Твърди, че нямам право да му причинявам мъка, което естествено е вярно, но…

Тя млъкна, защото устните на Райън завладяха нейните и целувката му я накара да забрави света и хората в него. В размяната на думи и нежности тя забрави дори най-важното, но опитните му пръсти много скоро стигнаха до закръгления й корем и застинаха от изненада.

— Възможно ли е да си се закръглила така под нежните грижи на близките си или…

Той млъкна и тя видя в ясното синьо на очите му неверие и смущение, примесени с обожание.

— Боя се, че това е ябълковата реколта от Ейлсбъри, която ще ни зарадва през следващия февруари, господарю — отговори тя с подчертана небрежност и се опита да укроти необуздания смях, предизвикан от реакцията му.

— Откъде си толкова сигурна?

— О, сеньор, трябва ли да ви напомням, че съществуват някои повтарящи се навици на тялото ми и липсата им позволява да се направят известни изчисления! — Тя се разкиска като малко дяволче и обсипа лицето му с игриви целувки.

— И нямаше да ми кажеш? — извика ужасено той.

— Значи помниш… — Усмивката й изчезна и в погледа й се появи загриженост. — Ти ми каза, че няма да понесеш наследството на баща ти да премине и в твоите деца. Не искаше прокълнати чеда. Камо ли пък син…

Разтърсен до дън душа, Райън от Хайт разбра каква болка й беше причинил и, че дори сега, споменът беше мъчителен.

— Бях безсърдечен лъжец!

София вдигна треперещите си пръсти към устните му.

— А аз винаги съм била убедена, че моето сърце е достатъчно голямо за нас двамата и за цяла детска стая с егоистични малки Райъновци и Софии!

— Боже мой! — простена измъчено той и сведе устни към многообещаващата закръгленост на корема й, който с плода в него изглеждаше много по-привлекателен отпреди. — Нищо чудно, че баща ти ме нарече безчестен негодник!

София зарови пръсти в необичайно късата коса, която се усещаше като дебела, еластична коприна.

— Боя се, че него няма да спечелиш толкова лесно като мама и сестрите ми. Той ме обича прекалено много.

— Никой не може да те обича достатъчно много, котенце! — прошепна Райън, все още наведен над корема й, но в същия миг усети леко движение и извика смаяно: — Какво беше това?

— Трудно е да се каже — усмихна се с превъзходство София. — Или съгласие, или отказ.

— Искаш да кажеш, че детето е живо? Чува ни и реагира?

— И дори рита — довърши с усмивка тя. — Няма съмнение, че нашето дете е живо и ние ще му дадем цялата любов, от която ти си бил лишен, господарю. Но с цялото си уважение към теб ще се осмеля да поискам част от любовта да остане и за мен. Умирам за теб!

Страстното и също толкова честно признание изтръгна Райън от вцепенението, в което беше изпаднал. Той видя треперенето на леко отворените розови устни, замъглените смарагдови очи и набъбналите гърди с щръкнали тъмночервени зърна. При тази гледка в сърцето му се срути и последната стена на изгражданата дълги години безчувственост и вихрушката я измете, сякаш никога не беше съществувала. В обятията на София слабостта ставаше сила, мълчанието — мелодия.

Двамата се сляха с едно толкова гладко, естествено движение, че той разпозна реакцията й само по необикновеното разширяване на и без това огромните зеници. Тя го прегърна, привлече го към себе си, вкопчи се в него с ръце и крака и го прие, както сухата земя приема спасителния дъжд. Двамата пресъздадоха отново прастарото чудо на любовта.

— Едва не умрях от копнеж по теб… — пошепна между целувките София.

— А аз бях вече мъртъв и ти ме събуди за нов живот — отговори Райън. — Обичам те, котенце! Обичам те толкова силно, че в езика ни няма думи за тази любов, а ако ги има, аз не ги познавам!

София се надигна насреща му, за да приеме засилващите се тласъци, ръцете й се вкопчиха в хълбоците му и гърлените стонове, които се изтръгваха от полуотворените й устни, оповестиха наближаващия връх, който Райън усети и във вибриращото напрежение на мускулите й.

Той целуна стенещата уста и София заигра жадно с езика, който повтаряше ритъма на тласъците в утробата й. Загърбила всички други усещания, тя премина през последния праг на насладата, която ги върна в отдавна изгубения рай.

— Майко божия! — въздъхна след малко София и се сгуши удобно на гърдите му. — Не ми се вярва, че ще успея отново да застана на собствените си крака.

— Аз ще те нося на ръце, ако трябва и цял живот — обеща Райън и думите му прозвучаха толкова сериозно, че тя не си позволи да се усмихне.

Епилог

Ейлсбъри, лятото на 1086 година

Розите цъфтяха като никога досега. Катереха се по стената, извиваха се над арката на входа и покриваха малката беседка със скритата мраморна пейка и тихо шушнещия фонтан. Пчели, пеперуди и птици се стрелкаха в неподвижния, топъл въздух, като че не можеха да решат кой храст и коя цветна леха да претърсят първо за вкусни хапчици.

Мирната тишина се нарушаваше само от тихото гукане на бебето, което лежеше в плетеното си кошче в сянката на дърветата и си играеше със собствените си ръчички. Стъпките, които се приближиха по тревата, бяха безшумни, но майката на бебето веднага извърна глава и се усмихна нежно на идващия.

— Кой беше този път? Татко или Руфъс? Розалин или отец Кенстън?

Лицата, които често докарваха барон Ейлсбъри до състояние на мрачно отчаяние, гневно нетърпение и сприхавост, бяха учудващо много. В някои дни му беше безкрайно трудно да споделя мира в сърцето си с такива хора.

— Откъде разбра, котенце? — Райън от Хайт се отпусна на сенчестата пейка до жена си и се опита да се усмихне, но лицето му се разкриви в гримаса.

— Не беше трудно, защото умея да чета по лицето ти.

— Вероятно трябва да благодаря на небето, че само ти владееш това специфично изкуство — изръмжа той и посочи кошчето. — Завиждам му! Още не му се налага да спори с хората на краля и да им обяснява защо ковачът е забравил да запише телната си крава при преброяването. Това проклето преброяване ще ме вкара в гроба! Вилхелм е прав, като иска да знае точното състояние на кралството си, но хората му прекаляват с усърдието си!

— А твоите саксонци умират от страх, че норманският крал ще им вземе и малкото, което имат, нали? Във всеки случай е сигурно, че след това преброяване данъците ще се увеличат.

— Моите саксонци, както ти казваш…

— А не са ли?

Този въпрос беше зададен на саксонски и съдържаше такава нежна задявка, че Райън не устоя и се усмихна. Вече всички в Ейлсбъри говореха на саксонски. Баронът въздъхна и се обърна към бебето, което съсредоточено въртеше пръстчетата си.

— Според теб прилично ли е скъпата ти майчица да се присмива така на своя господар и повелител, Руфъс?

Очите на кърмачето, които от първия ден блестяха като незабравки и бяха запазили този цвят и досега, се вгледаха сериозно в добре познатото мъжко лице. Детето още не се беше научило да се възползва от неустоимата си усмивка, но вече беше ясно, че правеше сериозни опити да се подхилква дяволито. Усмивка, която съчетаваше очарованието на майката и ироничността на бащата.

— Най-добре беше да кажете нашите саксонци, лейди Ейлсбъри. — Райън продължи разговора, след като беше наблюдавал известно време движенията на сина си. — Може би, с изключение на отец Кенстън. За мен си остава загадка защо не го затвори в най-близкия манастир или не използва важните си връзки, за да му наложиш завинаги клетва за мълчание.

— Това беше най-лесното, а аз исках да го накажа по-строго — засмя се София. — Ако бях постъпила, както предлагаш, той щеше да се почувства несправедливо преследван и щеше да се провъзгласи за мъченик по божия милост. Затова предпочетох да го накарам да върши нещо разумно. Сега има честта да помага в построяването на малката ни църква и винаги, щом ме види, си припомня, че и божият служител не е безгрешен.

— Май в гласчето ти звънна задоволството от великолепно удалото се отмъщение, котенце?

— Гости, господарке! Стражата на портата съобщи, че насам препуска отряд рицари, но знамето все още не се вижда!

— Кой ли е? — София се изправи и посочи на съпруга си да вземе кошчето с бебето. Тя се обърна към Бриди, която се чувстваше по-важна от всякога в ролята си на икономка на Ейлсбъри. — Изпрати момичетата да подготвят стаите за гости и заповядай да отворят бъчва с прясна бира. Гостите сигурно са ожаднели след препускането в жегата.

Когато принц Руфъс и придружителите му слязоха от седлата, София лично им предложи по чаша бира за добре дошли. Принцът отпи голяма глътка, предаде чашата на следващия и я прегърна приятелски.

— Тя изглежда много добре, Райън от Хайт! Розата от Хоукстоун, засадена на брега на Солент!

— Добре дошли в Ейлсбъри, сър! — поздрави церемониално Райън, малко ядосан от интимната прегръдка, с която престолонаследникът беше поздравил съпругата му пред очите на цял Ейлсбъри. — Какво ви води насам?

— Трябва ли да имам специална причина, за да посетя приятелите си? — осведоми се принцът, докато вървеше към залата, която, макар да не можеше да се сравни с блясъка на Глостър, вече притежаваше всички белези на добре поддържаното домакинство.

— Не причина, но време, което в момента посвещавате на изключително важни неща — отговори господарят на Хоукстоун, който очакваше престолонаследника в залата.

— Аха, цялото семейство е събрано тук! — засмя се принцът и кимна приятелски на Розалин, която се занимаваше с племенника си. — От сеньора до най-младия!

София хвърли бърз поглед към съпруга си изпод полуспуснатите си мигли. Той наблюдаваше принца със съвършена учтивост, но тя знаеше, че все още му е трудно да се справя с хората, които изведнъж се бяха появили в живота му и се опитваха да го управляват. С баща й, който идваше прекалено често в Ейлсбъри, за да се убеди със собствените си очи, че дъщеря му е добре. С Розалин, която беше пристигнала с лейди Лилиана за раждането на бебето, но беше останала и след заминаването на дамата, защото не можеше да се отдели от малкия Руфъс.

С бащата на детето тя все още се държеше като надменна благородна госпожица, защото междувременно беше стигнала до извода, че единствено Райън беше виновен за изчезването на Джъстин д’Амонсек от живота й. София все по-често се улавяше, че брои дните до заминаването й.

Да не говорим за краля, който бе предоставил на Райън васално имение и го беше натоварил със задължения, срещу което искаше непосилни данъци. Ейлсбъри страдаше, защото Райън упорито отказваше да докосне зестрата й. Трудно щеше да й бъде да прекърши гордостта му.

Той явно усети загрижеността й, защото сложи ръка на стройната й талия и я дари с успокояваща усмивка, след като се обърна към принца:

— Е, какви новини ни носите? Нови данъци? Нови преброители, които ще ни досаждат до деня на Страшния съд?

Руфъс избухна в смях.

— Значи вече сте чули как хората наричат списъците на баща ми! Книгата на Страшния съд!

Лорд Хоукстоун изръмжа нещо неразбрано, а зетят му кимна безстрастно.

— Това ли е единственото, което ви води в Ейлсбъри, милорд?

— Не, идвам да ви освободя от досадните ви квартиранти.

— От наемниците?

Принцът кимна.

— От Дания идват добри новини. Опасността е отстранена. Крал Кнут е мъртъв, убит от враговете в собствения си двор!

— Слава на небето — прошепна София, докато мъжете се гледаха безмълвно. — Значи ли това, че няма да има война?

— През това лято не — отвърна кратко Руфъс и прегърна внимателно бебето, с което носеха еднакви имена. — Кралят реши да разпусне част от наемническите отряди и ме изпрати в Уинчестър, за да изпълнявам задачите на шериф, докато реши кой ще заеме тази длъжност. Не можах да устоя и минах през вас, за да ви съобщя новините.

Малкият Руфъс нахално оплю бъдещия крал и уплашената Розалин побърза да го отнесе в стаята му. При това обаче не забрави да огледа прекрасния рус паж, който не се отделяше от принца, и се изчерви смутено, когато той отговори на погледа й с такава настойчивост, че я накара да се почувства като натрапница.

Принц Руфъс зае място начело на масата и веднага бе засипан с безброй въпроси от Райън и Рейнал де Камбремер, на които отговори с готовност. София нареди да им поднесат вечеря и се възползва от случая да изведе сестра си и детето в градината.

Розалин беше зачервена, трепереше като в треска и се пръскаше от любопитство.

— Русият паж изглежда като момиче, не намираш ли и ти? — Гласът й трепереше от възбуда. — Вярно ли е, че двамата…

— Млъкни! Принцът и придружителите му са гости в дома ми и не е прилично да проявяваш натрапчиво любопитство — прекъсна я сърдито София. — Освен това не е редно да се възмущаваш от неща, които не разбираш. Това е само една форма на любовта. Опитай се да проумееш, че никой не избира на кого да подари сърцето си.

— Лесно ти е да говориш — оплака се Розалин, за пореден път обидена. — За теб всичко свърши добре. Имаш мъж, който те обожава, прекрасен син и цялото щастие на света. А аз? Аз се влюбвам все в мъже, които изобщо не ме поглеждат, защото имат очи само за теб. Никой няма да ме обикне истински!

София погледна замислено сестра си и думите излязоха от устата й, без да ги беше формулирала в главата си.

— Всички дъщери на Розовата кула срещат любовта, Розалин. Но ти трябва да пораснеш още малко, за да имаш силата да я усетиш и да я понесеш!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.